ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8076/25 Справа № 185/4519/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року                                                 м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді                                                 Агєєва О.В.,
суддів:                                                        Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання:                         Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №185/4519/25 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мотуз Олександра Володимировича на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про закриття провадження від 20 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Перекопського М.М., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодженням здоров`я, в якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду завдану йому отриманими на виробництві професійними захворюваннями у розмірі 245 000 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він працював на підприємстві відповідача з 05 травня 1986 року по 31 липня 2008 року, при виконанні своїх трудових обов`язків захворів на професійне захворювання.
Вказував, що згідно висновку МСЕК позивача визнано інвалідом третьої групи безстроково та сукупно встановлено 60% втрати працездатності повторно.
Зазначив, що у зв`язку з втратою професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, оскільки фізичний біль, душевні страждання, переживання, викликані наслідками професійного захворювання стали невід`ємною частиною його існування, він втратив професійну працездатність, постійно змушений приймати лікарські препарати.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2025 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди - закрито.
Роз`яснено позивачу, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Не погодившись з таким судовим рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Мотуз О.В. подав апеляційну скаргу, в якій із вказаною ухвалою суду не згоден, вважає її незаконною, ухваленою з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зазначає, що в даній справі суд мав би всебічно дослідити подані позивачам докази.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції вказав, що у відповідності до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Також, що судом встановлено, що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2010 року по справі №2-191/2010 стягнуто з ВАТ "Павлоградвугілля" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5000 грн. Підставою для звернення позивача по справі №2-191/2010 був факт отримання хронічних професійних захворювань та встановлення втрати професійної працездатності у розмірі 50%.
Вказує, що суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки рішення суду, яке набрало законної сили, в справі №2-191/2010 між тими ж сторонами з тих же підстав та того ж предмету як і у справі 185/4519/25 та виніс ухвалу про закриття провадження.
При цьому суд зазначив, що підставою для звернення позивача по справі №2- 191/2010 був факт отримання хронічних професійних захворювань та встановлення втрати професійної працездатності у розмірі 50%, але на момент звернення позивача до суду у 2025 році, позивачем було додано до позовної заяви докази про погіршення стану здоров`я та встановлення ще одного професійного захворювання.
Зазначає, що позивач у позовній заяві послався на такі документи як, акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 01 серпня 2008 року та акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 05 квітня 2013 року.
Також зазначає, що у справі №2-191/2010 розглядалися обставини на момент 2008 року — зокрема, втрати працездатності у зв`язку з радикулопатією (40%) та нейросенсорною приглуховатістю (10%), за що було присуджено моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
У поточній справі позов стосується нових фактів - погіршення стану здоров`я та встановлення додаткового професійного захворювання (антракосилікоз) за актом П-4 від 05 квітня 2013 року та висновками МСЕК 2013 і 2015 років.
Вказує, що позивачу вперше було встановлено 15% втрати працездатності саме за антракосилікозом, що не могло бути предметом попередньої справи 2010 року.
Зауважує, що у позовній заяві наведено документи, які не були предметом розгляду у справі №2-191/2010, а саме акт П-4 від 05 квітня 2013 року - нове професійне захворювання та висновки МСЕК від 2013 року та 2015 року - підтверджують погіршення стану здоров`я.
Вважає, що наведені вище документи підтверджують настання нових юридичних фактів після попереднього судового рішення, тому не можуть вважатися тими ж підставами у розумінні п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.
Зауважує, що закриття провадження без розгляду справи по суті, незважаючи на очевидну відмінність предмету і підстав позову, порушує право позивача на ефективний судовий захист відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вважає, що суд першої інстанції передчасно та без належного дослідження доказів дійшов висновку про наявність тотожності спору з уже вирішеною справою та при ухваленні рішення про закриття провадження допустив істотні порушення норм процесуального права, зокрема ст.76–80, 255, 263 ЦПК України, що є підставою для скасування ухвали відповідно до ст.376 ЦПК України.
У зв`язку з чим просить ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про закриття провадження у справі №185/4519/25 - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористалися.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

В ході розгляду справи від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження. В обґрунтування клопотання зазначено, що справа між тими ж сторонами з тих же підстав та того ж предмету позову вже розглянута, а рішення суду набрало законної сили.
У відповідності до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Судом встановлено, що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2010 року по справі №2-191/2010 стягнуто з ВАТ "Павлоградвугілля" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5000 грн.
Підставою для звернення позивача по справі №2-191/2010 був факт отримання хронічних професійних захворювань та встановлення втрати професійної працездатності у розмірі 50%.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з тих підстав, що наявне рішення суду, яке набрало законної сили, у справі №2-191/2010 між тими ж сторонами з тих же підстав та того ж предмету як і у справі 185/4519/25, тому вважав за необхідне закрити провадження у справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Підстави для закриття провадження у справі передбачені статтею 255 ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.
Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.
У постанові від 12 червня 2019 року у справі №320/9224/17 (провадження №14-225цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що "згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами".
Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі".
У постанові від 20 червня 2018 року у справі №761/7978/15-ц (провадження №14-58цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір".
У постанові від 04 грудня 2019 року в справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) Великої Палати Верховного Суду вказала, що "предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу".
У постанові від 25 червня 2019 року в справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права".
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що набрало законної сили рішення у іншій аналогічній справі.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодженням здоров`я, в якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду завдану йому отриманими на виробництві професійними захворюваннями у розмірі 245 000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він працював на підприємстві відповідача з 05 травня 1986 року по 31 липня 2008 року, при виконанні своїх трудових обов`язків захворів на професійне захворювання.
Вказував, що згідно висновку МСЕК позивача визнано інвалідом третьої групи безстроково та сукупно встановлено 60% втрати працездатності повторно.
Як вбачається з матеріалів справи підставою для звернення позивача до суду даного разу стало погіршення стану здоров`я та встановлення додаткового професійного захворювання (антракосилікоз) за актом П-4 від 05 квітня 2013 року та висновками МСЕК 2013 і 2015 років.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі, оскільки справа №2-191/2010 та справа №185/4519/25 не є тотожними, а тому не було підстав для застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин ухвала Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про закриття провадження від 20 червня 2025 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а справа підлягає направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 259, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Мотуз Олександра Володимировича - задовольнити.
Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про закриття провадження від 20 червня 2025 року - скасувати.
Матеріали справи №185/4519/25 за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди направити до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

Повний текст постанови складено 10.09.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв