ПОСТАНОВА 
Іменем України

25 вересня 2025 року                                                         м. Кропивницький

справа № 405/3390/25
провадження № 22-ц/4809/1481/25 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Кропивницького від 25 червня 2025 року у складі головуючого судді Волоткевича А. В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позову, заяви про забезпечення позову і ухвали суду першої інстанції.
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути із відповідача на свою користь борг за договором позики від 04 листопада 2024 року в розмірі 581 000,00 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що 04 листопада 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. На підтвердження даного договору, 04 листопада 2024 року було складено розписку, у відповідності до якої ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 913 000,000 грн, на особисті потреби ,та зобов`язався повернути вказані кошти у строк, не пізніше 31 грудня 2024 року.
Натомість, відповідач, взяті на себе зобов`язання виконав лише частково, оскільки станом на день звернення до суду його заборгованість перед позивачем складає 581 000 грн.
Вказує, що після спливу строку, визначеного розпискою для повернення коштів, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути залишок грошових коштів, однак відповідач ігнорує його вимоги та ухиляється від будь-яких контактів з ним.
За викладених обставин позивач звернувся до суду з даним позовом.

ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій, з урахування заяви про доповнення заяви про забезпечення позову, просив забезпечити позов шляхом арешту транспортного засобу, що належить ОСОБА_2 , а саме марки ACURA, модель MDX, 2013 року випуску, об`єм (потужність) двигуна, см 33471, державний реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 . Забезпечити позов шляхом заборони експлуатувати транспортний засіб марки ACURA, модель MDX, 2013 року випуску, об`єм (потужність) двигуна, см 33471, державний реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , передавши його на відповідальне зберігання на спеціальний майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ГУНП в Кіровоградській області за адресою: м. Кропивницький, проспект Інженерів, 1. 
В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначив, що необхідність забезпечення позову у даній справі полягає в тому, що по-перше, як зазначено в позовній заяві сума заборгованості відповідача є значною, а відповідач зі спливом майже півроку жодним чином не відреагував щодо необхідності виконання взятих на себе зобов`язань. Більш того, він всіляко ухиляється від будь-яких контактів з позивачем, що підтверджується, зокрема скріншотами телефонних викликів, за змістом яких слідує, що відповідач не бажає спілкуватись із позивачем. Таким чином вважає, що така поведінка ОСОБА_2 свідчить лише про відсутність у нього коштів для виконання взятих на себе зобов`язань. 
Згідно частини 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. З врахуванням цього слід відзначити, що за даними Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, за відповідачем зареєстровано транспортний засіб марки ACURA, модель MDX, 2013 року випуску, об`єм (потужність) двигуна, см НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 який фактично може бути предметом звернення стягнення. 
Щодо реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в разі задоволення позову, зазначено, що відповідачем постійно вчиняються дії, спрямовані на уникнення можливості врегулювання даного спору в позасудовому порядку. 
Позивач вважає, що відповідач і надалі різними способами буде ухилятись від виконання взятого на себе зобов`язання, включаючи можливість відчуження належного йому на праві власності рухомого майна, а тому передача транспортного засобу на зберігання саме третій особі є правомірним і ефективним заходом, метою якого є збереження автомобіля у незацікавленої особи до ухвалення судового рішення у даній справі. 
Позивач вважає, що наявні підстави для забезпечення позову шляхом заборони експлуатувати транспортні засоби, що належать відповідачеві і знаходяться у його розпорядженні. Зазначає, що невжиття відповідних заходів надасть відповідному учасникові справи можливість здійснити перереєстрацію майна або навіть його пошкодження чи знищення, що як наслідок унеможливить погашення заборгованості. 
Таким чином, позивач переконаний у тому, що невжиття своєчасних та відповідних заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, чим фактично буде нівельована функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів позивача. І врешті, вважає, що вищезазначений спосіб забезпечення позову не вирішує справу по суті, а буде лише реальним запобіжником можливого знищення майна. 
Крім того зазначив, що відповідач на момент звернення позивача до суду має невиконані зобов`язання в межах виконавчого провадження №65119164, що здійснюється Подільським ВДВС у м. Кропивницькому, як наслідок дана обставина додатково свідчить про раніше заявлені ризики невиконання рішення суду (а.с.24-26, 72-73).

Ухвалою Подільського районного суду м. Кропивницького від 25 червня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заявником не долучено належних і переконливих відомостей про те, що невжиття заходів забезпечення позову, застосування яких заявлено позивачем, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. Крім того, суд зазначив, що заява про забезпечення позову, окрім формального посилання на те, що існує ймовірність відчуження відповідачем транспортного засобу марки ACURA, MDX, державний номерний знак НОМЕР_1 на користь третіх осіб, не надання доказів скрутного матеріального становища відповідача, вчинення ним дій по відчуженню належного йому майна, що може значно утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, не містить мотивів співмірності застосування заходів забезпечення із предметом позову, підтверджену належними та допустимими доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного зазначеного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кушніров Олександр Миколайович, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Подільського районного суду м. Кропивницького від 25 червня 2025 року та ухвалення нового рішення про задоволення вимог заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування зазначив, що згідно частини 2 статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки. 
Аналіз вищезазначеного вказує на те, що позивач у розглядуваній ситуації обмежений у підготовці та надання суду відповідного звіту оцінки з тих міркувань, що не володіє на законних підставах транспортним засобом, котрий в свою чергу перебуває у відповідача. 
Окрім цього також вважає, що місцевим судом неправильно оцінено ту обставину, що відповідач на момент звернення позивача до суду має невиконані зобов`язання в межах виконавчого провадження №65119164, що здійснюється Подільським ВДВС у м. Кропивницькому. Єдиний реєстр боржників – систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження України та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Єдиний реєстр боржників утворюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» №1404 та Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження від 5 серпня 2016 року №2432/5. Відомості про боржників, включені до Єдиного реєстру боржників, є відкритими та розміщуються на офіційному вебсайті Міністерства юстиції України. Реєстрація боржника в Єдиному реєстрі боржників не звільняє його від виконання рішення. Відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. Не вносяться до реєстру відомості щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, боржники, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржники за рішеннями немайнового характеру. 
Отже висновок місцевого суду в частині того, що позивачем не надано доказів наявності такого виконавчого провадження у відповідача та доказів відкриття будь-якого іншого виконавчого провадження з підстав невиконання відповідачем виконавчих документів про стягнення грошових коштів, не ґрунтується на вищезазначених обставинах та як наслідок є передчасним. 
Щодо реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зазначено, що відповідачем постійно вчиняються дії, спрямовані на уникнення можливості врегулювання даного спору в позасудовому порядку. 
Позивач вважає, що відповідач і надалі різними способами буде ухилятись від виконання, включаючи можливість відчуження належного йому на праві власності рухомого майна, а тому передача транспортного засобу на зберігання саме третій особі є правомірним і ефективним заходом, метою якого є збереження автомобіля у незацікавленої особи до ухвалення судового рішення у даній справі. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано, що згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. 
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Мета забезпечення позову – це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу. 
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб – це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема – через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, – навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач зазначав, що відповідач вже півроку не повертає грошові кошти, взяті в борг та не виходить на зв`язок, що свідчить про відсутність коштів у відповідача. 
Відмовляючи у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався тим, що заявником не долучено належних і переконливих відомостей про те, що невжиття заходів забезпечення позову, застосування яких заявлено позивачем, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
На підтвердження доводів ухилення відповідача від виконання зобов`язання, позивач надав до суду копію довідки Територіального сервісного центру МВС №3541, в якій зазначено, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), зареєстровано транспортний засіб марки ACURA, MDX, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.69).
Разом з тим, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідач на теперішній час вживає заходи щодо відчуження будь-якого належному йому майна, в тому числі транспортного засобу марки ACURA, MDX, державний номерний знак НОМЕР_1 , щодо якого позивач просить вжити заходи забезпечення позову, а доводи позивача щодо цієї обставини ґрунтуються виключно на припущеннях.
Щодо тверджень позивача про наявність у відповідача виконавчого провадження № 65119164, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів наявності такого виконавчого провадження у відповідача та доказів відкриття будь-якого іншого виконавчого провадження з підстав невиконання відповідачем виконавчих документів про стягнення грошових коштів.
З урахуванням зазначених обставин, заява про забезпечення позову, окрім формального посилання на те, що існує ймовірність відчуження відповідачем транспортного засобу марки ACURA, MDX, державний номерний знак НОМЕР_1 на користь третіх осіб, не надання доказів скрутного матеріального становища відповідача, вчинення ним дій по відчуженню належного йому майна, що може значно утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, не містить мотивів співмірності застосування заходів забезпечення із предметом позову, підтверджену належними та допустимими доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного зазначеного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кушніров Олександр Миколайович, залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду м. Кропивницького від 25 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 06.10.2025.
Головуючий С. М. Єгорова

Судді С. І. Мурашко

О. І. Чельник