ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" жовтня 2025 р.                                   Справа №910/498/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Сітайло Л.Г.
суддів:            Євсікова О.О. 
          Ткаченка Б.О. 

секретар судового засідання - Ярітенко О.В.
представники сторін:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Промислова аудиторська спілка": Анфьорова К.С.
від Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України": Жирна Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 
та Товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Промислова аудиторська спілка" 
на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025
у справі №910/498/25 (суддя Ващенко Т.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Промислова аудиторська спілка"
до Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"
про стягнення 660 338,31 грн
та за зустрічним позовом Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Промислова аудиторська спілка"
про визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рух справи в суді першої інстанції
Товариство з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Промислова аудиторська спілка" (далі - ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі - АТ "ДАК "Автомобільні дороги України") про стягнення 660 338,31 грн, з яких:                        9 348,00 грн - штраф, 498 268,61 грн - інфляційні втрати, 116 721,70 грн - три проценти річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" зобов`язань з оплати вартості наданих послуг за договором про проведення огляду проміжної фінансової звітності від 22.04.2019 №504-А, що і стало підставою для нарахування ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" вищенаведених компенсаційних виплат та штрафу.
В свою чергу, АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" подано зустрічну позовну заяву до ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" про визнання недійсним пункту 4.2 договору про проведення огляду проміжної фінансової звітності від 22.04.2019 №504-А та застосування реституції в частині недійсності договору.
Також, ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" подано заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнення з АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" 9 905,07 грн судового збору та 67 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення та додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви їх ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/498/25 первісний позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на користь ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" 115 933,26 трьох процентів річних, 497 617,14 грн інфляційних втрат та 9 203,26 грн судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Ухвалюючи вказане рішення місцевий господарський суд, здійснивши перерахунок компенсаційних виплат, дійшов висновку про стягнення з відповідача за первісним позовом підлягають 115 933,26 грн трьох процентів річних та            497 617,14 грн інфляційних втрат. У той же час, на переконання суду першої інстанції, нарахування ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" 9 348,00 грн штрафу за відсутності погодженого в договорі його розміру, не має правового підґрунтя, у зв`язку з чим позов в частині стягнення штрафу задоволенню не підлягає. Крім того, місцевий господарський суд, врахувавши всі надані сторонами докази, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання пункту 4.2 договору недійсним та відмовив у задоволенні зустрічного позову.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі №910/498/25 заяву ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" задоволено частково.
Стягнуто з АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на користь ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" 33 449,24 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.
Ухвалюючи додаткове рішення, судом першої інстанції встановлено, що обґрунтованими, документально підтвердженими, співмірними зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт та фактично наданих адвокатом послуг, предметом позову та значенням справи для сторін, є понесені позивачем за первісним позовом витрати, відповідно до попереднього розрахунку, наведеного в позовній заяві, в розмірі 36 000,00 грн. Такі витрати, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахування результату вирішення спору по суті заявлених первісних позовних вимог, покладаються на відповідача за первісним позовом пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 33 449,24 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/498/25, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати недійсним пункт 4.2 договору про проведення огляду проміжної фінансової звітності від 22.04.2019 №504-А. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/498/25, в частині задоволення первісних позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, порушено процесуальний закон, неправильно застосовано норми матеріального права, не вирішені питання, які підлягали встановленню при розгляді справи, а зміст рішення не відповідає встановленим вимогам, в силу чого неповно з`ясовано обставини справи, не доведено обставини, які суд вважає встановленими, висновки суду не відповідають дійсним і фактичним обставинам і матеріалам справи, що призвело до неправильного вирішення спору та є безумовною підставою для його скасування в оскаржуваній частині та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення зустрічних позовних вимог та відмову в задоволенні первісних позовних вимог.
Не погоджуючись з додатковим рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі №910/498/25, в частині визначення суми витрат на правничу допомогу у розмірі 33 449,24 грн та ухвалити нове рішення про стягнення з АТ "ДАК "Автомобільні дороги України"                    62 249,70 грн витрат на правничу допомогу.
ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" вважає, що зменшення заявлених до компенсації витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, помилковим та таким, що порушує принцип повного відшкодування понесених витрат стороною, яка довела законність своїх позовних вимог.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025 апеляційну скаргу АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" у справі №910/498/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Барсук М.А., Євсіков О.О.
Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025, у зв`язку з перебуванням судді Барсук М.А. з 07.07.2024 до 11.07.2025 у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2025 для розгляду справи №910/498/25 визначено новий склад колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Євсіков О.О., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/498/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 04.09.2025. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/498/25. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 21.07.2025.
24.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/498/25.
Згідно з витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 07.08.2025 апеляційну скаргу ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" у справі №910/498/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Євсіков О.О., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі №910/498/25. Об`єднано апеляційні скарги ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 та АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/498/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 04.09.2025. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 25.08.2025.
Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2025, у зв`язку з перебуванням судді Буравльова С.І. який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем з 25.08.2025 до 12.09.2025 у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2025 для розгляду справи №910/498/25 визначено новий склад колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Євсіков О.О., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/498/25 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Євсіков О.О., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2025 задоволено клопотання представника АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2025 розгляд апеляційних скарг АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 та ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі №910/498/25 відкладено до 16.10.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 задоволено заяву представника ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційні скарги
21.07.2025, через систему "Електронний суд", ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" подало відзив на апеляційну скаргу АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/498/25, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Так, у відзиві позивач за первісним позовом, зокрема, зазначає, що стала судова практика повністю підтверджує законність його вимог та справедливість й неупередженість рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/498/25.
26.08.2025, через систему "Електронний суд", АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" подало відзив на апеляційну скаргу ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі №910/498/25, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги на додаткове рішення відмовити.

Узагальнені доводи, заперечення та пояснення учасників справи
29.08.2025, через систему "Електронний суд", позивачем за первісним позовом подані додаткові письмові пояснення по суті спору.
03.09.2025, через систему "Електронний суд", відповідачем за первісним позовом подані заперечення на додаткові письмові пояснення.

Заяви та клопотання учасників справи з процесуальних питань, результати їх вирішення
Щодо клопотання АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" про залучення Державної аудиторської служби України до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за первісним позовом, колегія судді зазначає таке.
Згідно з частиною 1 статті 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Відповідно до частини 2 статті 50 ГПК України, якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (частина 4 статті 50 ГПК України).
Колегія суддів наголошує, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. При цьому, зазначення на якій стороні (позивача чи відповідача) може вступити у справу третя особа залежить від того, з якою зі сторін у неї існує правовий зв`язок.
Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в залученні до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом - Державної аудиторської служби України, оскільки не вбачає, яким чином рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки Державної аудиторської служби України в контексті позовних вимог та правовідносин, що виникли у даній справі.
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що 02.07.2025 Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі №903/602/24. Відтак, станом на дату розгляду справи №910/498/25 (16.10.2025) підстава для зупинення провадження у даній справі відпала, і, відповідно, клопотання АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" підлягає залишенню без розгляду.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/498/25 відмовити.
Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі №910/498/25 відмовити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
22.04.2019 між ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" (виконавець) та АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" (замовник) укладено договір про проведення огляду проміжної фінансової звітності №504-А, за умовами якого замовник в порядку та на умовах, визначених цим правочином, призначає, а виконавець - приймає на себе зобов`язання здійснити за плату огляд консолідованого балансу (звіту про фінансовий стан) компанії станом на 31.03.2019, 30.06.2019 та 30.09.2019, а також відповідних консолідованих звітів про фінансові результати (звітів про сукупний дохід), звітів про рух грошових коштів (за прямим методом), звітів про власний капітал, стислий огляд суттєвих облікових політик та приміток за періоди, що закінчуються зазначеними датами, відповідно до Міжнародних стандартів фінансової звітності.
Відповідно до пункту 2.2 договору огляд проміжної фінансової звітності передбачає виконання аудиторських процедур для отримання аудиторських доказів щодо сум і розкриттів у фінансової звітності. Оцінюючи ризики, аудитор розглядає ті аспекти внутрішнього контролю, що стосуються складання компанією фінансової звітності для розробки аудиторських процедур, які відповідають обставинам, а не з метою висловлення думки щодо ефективності внутрішнього контролю замовника.
В аудиторському звіті, що буде надано компанії за результатами аудиторської перевірки, буде зазначено, чи забезпечують аудиторські докази, на думку аудитора, достатню та відповідну основу для висловлення аудиторської думки щодо фінансової звітності, зазначеної у пункті 1.1 даного правочину (пункт 2.4 договору).
За умовами пункту 4.1 договору розмір винагороди за проведення огляду фінансової звітності визначається з врахуванням часу, який необхідний для якісного виконання завдання, належного рівня навичок, знань, професійної кваліфікації та ступеню відповідальності аудитора. Час, необхідний для виконання огляду, визначається через трудомісткість (в людино-годинах), а інші складові (рівень навичок, знань, професійної кваліфікації) - через вартість однієї людино-години роботи відповідної категорії персоналу товариства. Розмір винагороди за аудиторську перевірку визначається як сума добутків трудомісткості аудиторської перевірки в розрізі категорій персоналу виконавця та вартості однієї людино-години роботи відповідної категорії персоналу виконавця, що становить: керівник групи (нагляд за виконанням завдання) - 208 людино-годин, вартістю 750,00 грн за одну людино-годину; аудитор (бухгалтер-експерт) - 864 людино-годин, вартістю 700,00 грн за одну людино-годину; контролер за якістю виконання завдань - 232 людино-годин, вартістю 750,00 грн за одну людино-годину.
Ціна цього договору, згідно з пунктом 4.2 договору, станом на дату його укладення дорівнює загальній вартості послуг. Загальна вартість послуг за цим договором складається з вартості послуг, наданих в межах строку дії цього договору, відповідно до предмету договору. Розмір винагороди за договором, обрахований відповідно до основи для встановлення винагороди, становить на дату набуття ним чинності 934 800,00 грн.
Зазначений у пункті 4.2 договору розмір винагороди підлягає уточненню (збільшенню) шляхом прийняття (підписання) сторонами відповідної додаткової угоди до договору за письмовим мотивованим поданням виконавця після складання та документування ним загальної стратегії аудиту (пункт 4.3 договору).
Зазначена у пункті 4.1 договору винагорода підлягає оплаті в три етапи за кожне виконане завдання. Вартість одного етапу виконання завдання становить     311 600,00 грн (пункт 4.4 договору).
Оплата за договором, відповідно до пункту 4.5 договору, здійснюється замовником на поточний банківський рахунок виконавця.
Пунктом 4.6 договору встановлено, що замовник зобов`язаний здійснити остаточний розрахунок (платіж) виконавцю протягом 3-х банківських днів з моменту фактичного надання послуг та від дати підписання сторонами акта приймання-передачі результатів робіт (послуг) і передачі всіх супроводжуючих і необхідних документів або у термін, який визначається, відповідно до пункту 5.9 договору.
Договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та діє до 31.12.2019, а також до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії (пункти 8.3, 8.4 договору).
Відповідачем за первісним позовом зобов`язання з оплати вартості наданих послуг за договором виконувалось неналежним чином, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача грошових коштів.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.06.2024 у справі №910/4020/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду міста Києва від 08.10.2024, стягнуто з АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на користь ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка"                  704 800,00 грн основної заборгованості та 10 572,00 грн судового збору.
Рішення суду у справі №910/4020/23 виконано відповідачем за первісним позовом 06.12.2024.
Звертаючись до суду з первісним позовом, ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" зазначає, що рішення суду у справі №910/4020/23 виконано відповідачем за первісним позовом 06.12.2024, у зв`язку з чим позивачем за первісним позовом нараховано до стягнення з відповідача за первісним позовом 9 348,00 грн штрафу, 498 268,61 грн інфляційних втрат та 116 721,70 грн трьох процентів річних.
У свою чергу, до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" до ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" про визнання недійсним пункту 4.2 договору про проведення огляду проміжної фінансової звітності від 22.04.2019 №504-А та застосування реституції в частині недійсності договору.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" та ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" не підлягають задоволенню, оскаржувані судові рішення не підлягають зміні чи скасуванню виходячи з наступних підстав.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. 
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства.
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 13.06.2024 у справі №910/4020/23 стягнуто з АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на користь ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" 704 800,00 грн основної заборгованості та 10 572,00 грн судового збору.
Постановою Північного апеляційного господарського суду міста Києва від 08.10.2024 рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2024 у справі №910/4020/23 залишено без змін.
Так, у справі №910/4020/23 судом встановлено наступне:
На виконання умов договору позивач за первісним позовом надав відповідачу за первісним позовом обумовлені вищевказаним правочином послуги на загальну суму 934 800,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями актів наданих послуг від 16.09.2019 №111 на суму     311 600,00 грн, від 31.05.2019 №88 на суму 311 600,00 грн та від 29.11.2019 №154 на суму 311 600,00 грн.
На оплату вищевказаних послуг позивачем за первісним позовом виставлені відповідачу за первісним позовом рахунки від 16.08.2019 №117, від 31.05.2019 №93 та від 29.11.2019 №161.
Рахунки від 31.05.2019 №93 та від 29.11.2019 №161 частково оплачені відповідачем за первісним позовом на загальну суму 230 000,00 грн, що підтверджується копією бухгалтерської виписки по рахунку ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" за період з 01.01.2019 до 10.01.2023.
Проте відповідач за первісним позовом, в порушення умов договору, взяті на себе грошові зобов`язання у повному обсязі належним чином не виконав та не сплатив позивачу за первісним позовом в установлені строки у повному обсязі вартість отриманих послуг за вказаний період, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 704 800,00 грн.
За доводами відповідача за первісним позовом визначена в укладеному між сторонами договорі вартість аудиторських послуг у розмірі 934 800,00 грн суперечить вимогам частини 3 статі 26 Закону України "Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність", що преюдиційно підтверджується актом ревізії від 11.11.2020 №06-21/24.
При цьому, відповідно до пункту 7 Плану заходів по усуненню порушень, виявлені порушення під час ревізії усунуті, вважаючи, що підстави для стягнення коштів внаслідок завищення вартості договору у розмірі 410 220,00 грн були відсутні.
Стосовно викладеного окрім іншого, під час розгляду справи №910/4020/23 судом встановлено наступне.
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України "Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність" (тут і надалі у редакції, чинній на момент укладання договору) якщо суб`єкт аудиторської діяльності протягом трьох і більше років поспіль надає підприємству, що становить суспільний інтерес, його материнській компанії та/або дочірнім підприємствам послуги, не пов`язані з обов`язковим аудитом фінансової звітності, крім тих, що зазначені у частині четвертій статті 6 цього Закону, сума винагороди за такі послуги не може перевищувати 70 відсотків середньої суми винагороди, що була отримана суб`єктом аудиторської діяльності протягом останніх трьох років поспіль за послуги з обов`язкового аудиту фінансової звітності (консолідованої фінансової звітності) від такого підприємства, що становить суспільний інтерес, його материнської компанії та/або дочірніх підприємств.
Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність" термін "підприємства, що становлять суспільний інтерес" у цьому Законі вживаються у значеннях, наведених у Законі України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Так, статтею 1 Законі України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підприємства, які становлять суспільний інтерес, - це підприємства - емітенти цінних паперів, цінні папери яких допущені до торгів на регульованому ринку капіталу або щодо цінних паперів яких здійснено публічну пропозицію, банки, страховики, недержавні пенсійні фонди, інші фінансові установи (крім інших фінансових установ та недержавних пенсійних фондів, що належать до мікропідприємств та малих підприємств) та підприємства, які відповідно до цього Закону належать до великих підприємств.
При цьому, відповідно пункту 16 статті 1 Закону України "Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність" обов`язковий аудит фінансової звітності - це аудит фінансової звітності (консолідованої фінансової звітності) суб`єктів господарювання, які відповідно до законодавства зобов`язані оприлюднити або надати фінансову звітність (консолідовану фінансову звітність) користувачам фінансової звітності разом з аудиторським звітом, що проводиться суб`єктами аудиторської діяльності на підставах та в порядку, передбачених цим Законом.
Предметом укладеного між сторонами договору є надання послуг з огляду проміжної консолідованої фінансової звітності замовника (відповідача) (пункт 2.1 договору), що не є обов`язковим аудитом фінансової звітності у розмінні вищевказаного Закону.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Статтею 10 вказаного Закону передбачено, що органу державного фінансового контролю надається право, зокрема:
- проводити на підприємствах, в установах та організаціях зустрічні звірки з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку підприємства, установи та організації, що контролюється (пункт 12 частини 1);
- при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (пункт 13 частини 1).
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43 (далі - Положення), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Згідно з підпунктом 3 пункту 4 Положення Держаудитслужба, відповідно до покладених на неї завдань, реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, інспектування (ревізії).
Відповідно до підпункту 23 пункту 6 Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.
Акт ревізії Держаудитслужби не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків, оскільки виявлені таким органом порушення не можуть впливати на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати. Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором.
Акт ревізії складався з приводу наявності відповідних порушень підприємства та містить лише думку органу, який його склав, він не є рішенням суду або іншого повноважного органу, а тому викладені у акті висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто акт ревізії не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних відповідно до умов договорів.
Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Таким чином, акт від 11.11.2020 №06-21/24 ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державної аудиторської служби України за період з 01.09.2016 до 30.06.2020 не може слугувати доказом на підтвердження завищення вартості договору на суму 410 220,00 грн.
За наведених обставин, ані акт ревізії Державної аудиторської служби України, ані встановлений вказаною службою план заходів по усуненню порушень, не є достатніми правовими підставами для звільнення відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) від оплати наданих йому послуг за встановленою в договорі ціною, зважаючи на чинність усіх положень такого правочину.
З урахуванням викладеного, судом відхиляються твердження відповідача за первісним позовом з приводу того, що до 08.10.2024 сума у розмірі 410 220,00 грн за договором не була підтвердженою.
Отримавши копії звітів та актів, відповідач за первісним позовом не подав будь-яких заперечень у визначений пунктом 5.9 договору строк щодо якості та кількості відображених у них послуг та щодо результатів відповідних робіт (звітів).
Враховуючи положення договору та приписи чинного законодавства, строк оплати відповідачем за первісним позовом наданих послуг за спірними актами настав.
Наведене, спростовує твердження відповідача за первісним позовом щодо відсутності доказів надання послуг за договором та не приймається судом до уваги.
Частиною 4 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, вказаним вище судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено факт надання послуг за договором про проведення огляду проміжної фінансової звітності від 22.04.2019 №504-А та факт настання строку оплати за вказаним договором, а також факт наявності заборгованості відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом.
За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що рішення суду у справі №910/4020/23 виконано відповідачем за первісним позовом 06.12.2024.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.
Таким чином, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.
Вказане узгоджується із сталою правовою позицією щодо відповідальності боржника за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду, яка викладена постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц та від 04.06.2019 у справі №916/190/18.
Отже, норма статті 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
Згідно з пунктом 4.6 договору та статтею 530 ЦК України замовник зобов`язаний був здійснити остаточний розрахунок (платіж) виконавцю протягом     3-х банківських днів з моменту фактичного надання послуг. Тож, починаючи з 06.06.2019 (на суму 311 600,00 грн) відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. 
Перевіривши розрахунок вищенаведених компенсаційних виплат колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що до стягнення з відповідача за первісним позовом підлягають три проценти річних в сумі                 115 933,26 грн та інфляційні втрати у розмірі 497 617,14 грн.
Щодо доводів відповідача за первісним позовом про пропуск позовної давності із заявленими вимогами колегія суддів зазначає таке.
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За приписами статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом нараховував три проценти річних та інфляційні втрати за періоди: з 06.06.2019 до 26.02.2020, з 27.02.2020 до 28.07.2020, з 29.07.2020 до 27.09.2020, з 28.09.2020 до 18.12.2024, з 22.08.2019 до 18.12.2024, тоді як звернувся до суду з вказаним позовом 15.01.2025.
Відповідно до положень пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", прийнятої відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", на усій території України встановлений карантин з 12.03.2020, який у свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239, від 20.05.2020 №392, від 22.07.2020 №641, від 26.08.2020 №760, від 13.10.2020 №956, від 09.12.2020 №1236, від 21.04.2021 №405, від 16.06.2021 №611, тощо неодноразово продовжено.
Тож, постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено на всій території України карантин з 12.03.2020, який тривав до 01.07.2023, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651.
Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача за первісним позовом трьох процентів річних та інфляційних втрат, в силу пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, продовжено на строк дії карантину.
При цьому, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у даній справі ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" не пропущено.
Також, АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" просило зменшити нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат.
В постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "Суд може зменшити розмір процентів річних у кожному конкретному випадку з урахуванням таких підтверджених обставинами справи підстав, зокрема, як дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу тощо, а також дотримуючись принципів розумності, справедливості, пропорційності та балансу між інтересами боржника і кредитора.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.".
З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для зменшення нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України.
З огляду на наведене, судова колегія вважає вірними висновки місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка".
Щодо зустрічного позову колегія суддів зазначає наступне.
Як зазначалось вище, 22.04.2019 між ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" та АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" укладено договір про проведення огляду проміжної фінансової звітності №504-А.
Ціна цього договору, станом на дату його укладення, дорівнює загальній вартості послуг. Загальна вартість послуг за цим договором складається з вартості послуг, наданих в межах строку дії цього договору, відповідно до предмета договору. Розмір винагороди за договором, обрахований у відповідності до основи для встановлення винагороди становить на дату набуття ним чинності                     934 800,00 грн (пункт 4.2 договору).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).
Пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України закріплено принцип свободи договору.
Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.
Цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалась шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.
Під предметом договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.
У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому, значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.
За приписами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, до яких, серед іншого, віднесено умови про предмет договору.
Таким чином, предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, а тому не може виникати зобов`язання. Предмет договору має відображати головну суть договору даного виду.
В укладеному договорі сторони погодили всі істотні умови (предмет, ціну та строк дії).
Позивач за зустрічним позовом зазначив, що 11.11.2020 актом №06-21/24 ревізії Державної аудиторської служби України фінансово-господарської діяльності АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" за період з 01.09.2016 до 30.06.2020 встановлено невідповідність ціни договору від 22.04.2019 №504-А вимогам частини 3 статті 26 Закону України "Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність", вважаючи завищену вартість договору про проведення огляду проміжної фінансової звітності від 22.04.2019 №504-А/548-11 на суму                        410 220,00 грн.
Згідно з частиною 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Отже, сторони самостійно та на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.
Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами та які підтверджені відповідним актами здачі-приймання наданих послуг. Викладені в такому акті висновки не мають заздалегідь обумовленої сили. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Аналогічна за змістом правова позиція щодо оцінки актів ревізії у подібних правових відносинах викладена у постановах Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №910/7984/16, від 16.10.2018 у справі №910/23357/17, від 26.12.2019 у справі №908/2711/18 та ухвалі від Верховного Суду від 03.10.2024 у справі №910/2274/24.
Згідно з частиною 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Кожна сторона у відповідних правовідносинах має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, що випливає зі статті 3 ЦК України.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі "ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці" (у постановах Верховного Суду у справах №910/19179/17, №914/2622/16, №914/3593/15, №237/142/16-ц, №911/205/18).
Так, на виконання умов договору, позивач за первісним позовом надав відповідачу за первісним позовом обумовлені вищевказаним правочином послуги на загальну суму 934 800,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями актів наданих послуг.
Позивачем за зустрічним позовом надані послуги за договором від 22.04.2019 №504-А оплачені у повному обсязі.
Враховуючи викладене, оскільки позивачем за зустрічним позовом не доведено в контексті статей 203, 215, 216, 229 ЦК України і статей 73, 74 ГПК України підстав, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними, колегія суддів вважає вірними висновком місцевого господарського суду, що посилання на вказівки, зазначені в акті ревізії не є підставою для визнання пункту 4.2 договору недійсним.
Так, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача за зустрічним позовом є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Згідно з частинами 1, 2 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.
Такий висновок викладено в пунктах 64, 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15.
Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що позивачем за зустрічним позовом не доведено та не надано доказів наявності підстав для визнання пункту 4.2 договору недійсним. При цьому, договір виконувався обома сторонами та позивач за зустрічним позовом не висловлював будь-яких заперечень під час його виконання.
Також суд першої інстанції слушно зазначив, що в даному випадку поведінка позивача за зустрічним позовом, як сторони договору, є суперечливою, оскільки останнім виконувався договір, він не звертався з будь-якими заявами чи запереченнями до ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" на протязі тривалого часу, тільки після пред`явлення до нього позову до Господарського суду міста Києва за вказаним договором (справа №910/4020/23) що не відповідає принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Проаналізувавши зміст укладеного договору, встановлення за згодою сторін в договорі погодженої ціни договору не суперечить приписам статті 627 ЦК України.
Таким чином, врахувавши всі надані сторонами докази, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання пункту 4.2 договору недійсним та відмову у задоволенні зустрічного позову.
Доводи відповідача за первісним позовом щодо порушення судом першої інстанції приписів процесуального закону не відповідають дійсності, оскільки всі заяви та клопотання останнього, об`єктивно розглянуті в суді першої інстанції та обґрунтовано відхилені в порядку, встановленому ГПК України.
Щодо додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі №910/498/25 колегія суддів зазначає таке.
11.06.2025, через систему "Електронний суд", позивачем за первісним позовом подано заяву щодо стягнення з відповідача за первісним позовом витрат на правничу допомогу в розмірі 67 000,00 грн.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з частинами 1-4 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 ГПК України).
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява №19336/04, пункт 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як встановлено місцевим господарським судом, позивачем за первісним позовом до стягнення з відповідача за первісним позовом заявлені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 67 000,00 грн на підставі договору про надання правничих (правових) послуг від 01.01.2025 №01/01/25, укладеного між ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" (клієнт) та Адвокатським бюро "Катерини Анфьорової" (виконавець), а також рахунків на оплату, актів надання правничих послуг на загальну суму 67 000,00 грн та платіжних інструкцій про сплату коштів за цим договором на суму 67 000,00 грн.
Згідно з пунктом 1.1. договору про надання правничих (правових) послуг від 01.01.2025 №01/01/25 клієнт доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати правничі (правові) послуги в обсязі та на умовах, передбачених домовленостями сторін та за окремими завданнями клієнта. Правнича допомога полягає у наступному: підготовка позовної заяви, відповідей, заперечень, пояснень, скарг та інших документів за завданням клієнта, а також представлення інтересів клієнта в судах, організаціях, підприємствах, установах з метою стягнення боргу, трьох процентів річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій, згідно з законодавством України, за договором від 22.04.2019 №504-А, укладеним між клієнтом та АТ "ДАК "Автомобільні дороги України".
За умовами пунктів 3.1-3.2.1 наведеного договору, його загальна вартість складається з вартості всіх наданих поетапних послуг, необхідність у яких виникає під час виконання цього договору. Ціна правничих послуг визначається сторонами з урахуванням складності та обсягу робіт. Сторони домовилися про ціну та вартість правничих послуг у такому розмірі. Вартість підготовки та подання позовної заяви складає 500,00 грн * 26 люд.год. = 13 000,00 грн; підготовка та подання відгуку на заперечення до позовної заяви - 500,00 грн * 16 = 8 000,00 грн; підготовка та участь у трьох судових засіданнях - 500,00 грн * 18 = 9 000,00 грн; подання інших процесуальних документів (500,00 грн * 12 = 6 000,00 грн). Всього 36 000,00 грн.
У попередньому розрахунку суми судових витрат, наведеному в позовній заяві, визначено орієнтовну вартість правничої допомоги в розмірі 36 000,00 грн.
Частиною 6 статті 129 ГПК України встановлено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Судом першої інстанції враховано, що заявлена позивачем за первісним позовом до відшкодування сума судових витрат у розмірі 67 000,00 грн істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, і заявником не доведено, що він не міг передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
При цьому, в пункті 3.2.1 договору від 01.01.2025 №01/01/25 погоджена вартість послуг у розмірі 36 000,00 грн, і доказів внесення змін до означеного договору суду не надано.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Тобто критерії, визначені частиною 4 статті 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі №922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19, від 07.09.2022 у справі №912/1616/21, від 12.01.2023 у справі №908/2702/21.
Враховуючи фактичні обставини даної справи, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що обґрунтованими, документально підтвердженими, співмірними зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, обсягом фактично наданих адвокатом послуг, предметом позову та значенням справи для сторін, є понесені позивачем за первісним позовом витрати, відповідно до попереднього розрахунку, наведеного в позовній заяві, в розмірі 36 000,00 грн. Такі витрати, відповідно до статті 129 ГПК України, з урахування результату вирішення спору по суті заявлених первісних позовних вимог, покладаються на відповідача за первісним позовом пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 33 449,24 грн.
Інші наведені доводи скаржників, викладені в поданих ними апеляційних скаргах, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваних судових рішеннях.
Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянтів, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Пунктом 1 частини 1 статті 275 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі №910/498/25 ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на та ТОВ "АФ "Промислова аудиторська спілка" задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює судових рішень та не ухвалює нових, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційних скарг на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі №910/498/25, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на апелянтів.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Промислова аудиторська спілка" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/498/25 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі №910/498/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційних скарг покласти на апелянтів.
4. Матеріали справи №910/498/25 повернути до Господарського суду           міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано - 28.10.2025.

Головуючий суддя                                                                      Л.Г. Сітайло 

Судді                                                                                          О.О. Євсіков

                                                                                          Б.О. Ткаченко