Справа № 346/766/25 
Провадження № 22-ц/4808/1265/25 
Головуючий у 1 інстанції Коваленко Д. С. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                        Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.
за участю секретаря        Струтинської Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області на рішення Коломийського міськрайонного суду від 25 червня 2025 року, ухвалене в складі судді Коваленка Д.С. в м. Коломиї, повний текст якого складено 30 червня 2025 року, у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,
в с т а н о в и в:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 подав заяву через свого представника ОСОБА_3 , заінтересована особа: Управління ДМС України в Івано-Франківській області, про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991.
Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і виріс у селі Мартинівське Вознесенського району Миколаївської області. Навчався в Отинянській ЗОШ І-ІІІ ст. Коломийського району Івано-Франківської області з 01.09.1994 по 20.06.2003.
З метою отримання паспорта громадянина України він звернувся до Коломийського відділу ДМС України в Івано-Франківській області, однак йому відмовили, оскільки ним не надано документу, який підтверджує факт його постійного проживання на території України.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 25 червня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_4 . Встановлено факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
На вказане рішення суду заінтересована особа – Управління ДМС в Івано-Франківській області подала апеляційну скаргу, вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим.
Зазначає, що заявник на підтвердження свого проживання на території України надав наступні копії документів: 1) витягу з ДРАЦС про державну реєстрацію народження за №00034057318 від 07.12.2021 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 2) довідки Отинійського ліцею Отинійської селищної ради №82 від 14.07.2022 про те, що ОСОБА_1 навчався в Отинявській ЗОШ І-ІІІ ст. Коломийського району Івано-Франківської області у період з 01.09.1994 до 20.06.2003.
Аналізуючи пояснення заявника про його навчання та вищенаведені документи, що долучені як докази, можна беззаперечно дійти висновку, що жоден із них не підтверджує факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, тобто саме на момент проголошення незалежності України. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» до громадянства України належать усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Законодавець чітко визначив виключно тих громадян, які проживали саме на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або станом на 13 листопада 1991 року. А заявник не надав належних доказів, які б прямо підтверджували його факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Щодо довідки, яку суд першої інстанції витребував у Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, то такий документ скаржник вважає неналежним доказом, оскільки він не свідчить про факт проживання самого заявника у спірний період.
Тому вважає недоведеними обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Зазначає, що у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №740/4027/20 вказано про те, що неможливо встановити факт постійно проживання заявника на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Вказує, що з огляду на сукупність наявних у матеріалах справи доказів та вік заявника станом на 24.08.1991, судом правильно встановлено, що він дійсно постійно проживав на території України разом із своїми батьками станом на 24 серпня 1991 року.
Зазначає, що юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом про громадянство (13 листопада 1991 року). Судом встановлено, що ОСОБА_5 , яка є матір`ю заявника, мала зареєстроване місце проживання у с. Манне з 05.06.1985 і до 24.08.1991, де постійно проживала зі своїм сином – ОСОБА_1 , якому станом на 24.08.1991 було лише 5 років.
Також посилається на висновок Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2023 року в справі №517/445/19, згідно якого відповідно до положень Закону про громадянство і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта - ОСОБА_6 доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , подав заяву, в якій просить провести судове засідання без їхньої участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, зважаючи на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно даних Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с. 3).
Відповідно до копії Довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народився в с. Мартинівське Вознесенського району Миколаївської області (а.с. 4).
Згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00052004508 від 25.06.2025, копією Запису акту про народження актовий запис про народження ОСОБА_1 №3 від 18 січня 1987 року; батько та мати проживали в с. Мартинівка Вознесенського району Миколаївської області з 1983 року, працювали в радгоспі ім. Луначарського, батько, національність молдованин, працював в місті Вознесенськ вантажником; матір, національність українка, – радгосп ім. Луначарського дояркою (а.с. 50-51, 52-57).
Відповідно до копії Довідки Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області ОСОБА_5 була зареєстрована у с. Манне з 05.06.1985 і знята з реєстрації (а.с. 32, 33-34).
Згідно з довідкою Отинійського ліцею Отинійської селищної ради ОСОБА_1 дійсно навчався в Отинянській ЗОШ І-ІІІ ст. Коломийського району Івано-Франківської області з 01.09.1994 по 20.06.2003 (а.с. 5).
20.02.2024 Управлінням ДМС в Івано-Франківській області розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо отримання паспорта громадянина України вперше. Зазначено, що у нього відсутній документ, який підтверджує факт постійного проживання на території України. Рекомендовано звернутися із відповідною заявою до суду щодо встановлення особи та підтвердження факту проживання на території України станом на 24.08.1991 (а.с. 6-7).
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджується, що заявник дійсно постійно проживав на території України, у тому числі і станом на 24 серпня 1991 року.
Однак, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
При цьому, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.
Оскільки заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі №523/14707/19, від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18, від 24 березня 2021 року у справі №521/6094/19, від 02 червня 2021 року у справі №125/1472/19, від 27 лютого 2023 року у справі №517/445/19, від 09 серпня 2023 року в справі №523/7192/19.
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 , посилаючись на статті 293, 316 ЦПК України, просив суд встановити факт його постійного проживання на момент проголошення незалежності України – 24 серпня 1991 року. Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України.
Указом Президента України №215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України №588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).
Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.
Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.
Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18 (провадження №61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі №523/14707/19 (провадження №61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі №756/16751/21 (провадження №61-5793св23).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Заявник ОСОБА_1 наголошував на тому, що він проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Разом з тим, належних, достатніх та достовірних письмових доказів на підтвердження цього факту суду не надано, а письмові докази надані заявником до своєї заяви як доказ постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки з них неможливо встановити факт саме постійного проживання заявника на території України у зазначений період часу, що є предметом доказування у справі.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом про громадянство (13 листопада 1991 року), то судом встановлено, що ОСОБА_5 , яка є матір`ю заявника, мала зареєстроване місце проживання у с. Манне з 05.06.1985, і знята з реєстрації (а.с. 32, 33-34). При цьому відсутні відомості про дату зняття з реєстрації, як і відсутні відомості, що вказана особа проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Тому суд першої інстанції помилково встановив, що матір заявника мала зареєстроване місце проживання у с. Манне до 24.08.1991. Такі дані матеріалами справи не підтверджені.
Врахувавши характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для встановлення факту проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості, та дійшов помилкового висновку про задоволення заяви.
Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції – скасуванню з ухваленням судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області задовольнити.
Рішення Коломийського міськрайонного суду від 25 червня 2025 року скасувати.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
       
Головуюча:                                                        О.О. Томин
Судді:                                                                В.А. Девляшевський
                                                                       Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2025 року.