ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/29846/25                               Головуючий у 1-й інстанції: Терлецька О.О.
                                                                                           Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2025 року                                                                    м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача                                       Черпака Ю.К.,
суддів                                                             Кобаля М.І., Файдюка В.В.,
за участю секретаря судового засідання          Краснової О.Р.,
представника позивача                              адвоката Карнакова О.В.,                              
                                                  
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Карнакова Олексія Володимировича, подану в інтересах дочірнього підприємства «КОНДИТЕРСЬКА КОРПОРАЦІЯ «РОШЕН», на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року про відмову у забезпеченні позову у справі за адміністративним позовом дочірнього підприємства «КОНДИТЕРСЬКА КОРПОРАЦІЯ «РОШЕН» до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року дочірнє підприємство «КОНДИТЕРСЬКА КОРПОРАЦІЯ «РОШЕН» (далі - позивач/заявник/апелянт/ДП «КОНДИТЕРСЬКА КОРПОРАЦІЯ «РОШЕН») звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - відповідач/АТ «Райффайзен Банк Аваль») про:
- визнання протиправною бездіяльності АТ «Райффайзен Банк» щодо незавершення валютного нагляду за дотриманням ДП «Кондитерська корпорація «Рошен» граничних строків розрахунків за контрактом № 20241212 від 12 грудня 2024 року, укладеного з нерезидентом ОСОБА_1, Польща, на суму 27 520, 00 Євро.
- зобов`язання АТ «Райффайзен Банк» завершити валютний нагляд за дотриманням ДП «Кондитерська корпорація «Рошен» граничних строків розрахунків за контрактом № 20241212 від 12 грудня 2024 року, укладеного з нерезидентом ОСОБА_1, Польща, на суму 27 520, 00 Євро.
13 червня 2025 року ДП «КОНДИТЕРСЬКА КОРПОРАЦІЯ «РОШЕН» подало заяву про забезпечення позову, в якій просило заборонити АТ «Райффайзен Банк» надавати Національному банку України інформацію про факт ненадходження в установлені Національним банком України граничні строки товару за зовнішньоекономічними операціями ДП «Кондитерська корпорація «Рошен» за контрактом № 20241212 від 12 грудня 2024 року, укладеного з нерезидентом ОСОБА_1
Заява обґрунтована тим, що позивач вбачає ризик настання негативних наслідків у вигляді накладення Національним банком України штрафних санкцій за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності через дії відповідача - АТ «Райффайзен Банк». Зазначає, що банк як агент валютного нагляду має обов`язок повідомляти Національний банк України про факти ненадходження валютної виручки або товару у визначені граничні строки. У разі такого повідомлення Національний банк України може застосувати до позивача санкції за порушення строків розрахунків за контрактом № 20241212 від 12 грудня 2024 року з нерезидентом ОСОБА_1 на суму 27 520, 00 євро. Відповідно до пунктів 1, 2 Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів від 02 січня 2019 року  № 7, затвердженої постановою Правління Національного банку України, відлік 180-денного граничного строку розрахунків розпочинається з дати здійснення платежу, підтвердженого платіжною інструкцією № 88 від 16 січня 2025 року, тобто строк спливає 14 липня 2025 року. Водночас, відповідач може передчасно надати Національному банку України інформацію про нібито порушення строків, що створює ризик неправомірного накладення санкцій і порушує право позивача на ефективний судовий захист. Крім того, позивач посилається на приписи статей 150-151 Кодексу адміністративного судочинства України, вказуючи, що забезпечення позову допускається, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам позивача до ухвалення рішення у справі або якщо без вжиття таких заходів буде істотно ускладнено чи унеможливлено виконання судового рішення. У зв`язку з цим позивач просить суд заборонити відповідачу надавати Національному банку України інформацію про факт ненадходження коштів у граничні строки розрахунків за контрактом до набрання законної сили рішенням суду у цій справі, оскільки такий захід є співмірним заявленим позовним вимогам, відповідає предмету позову, забезпечує процесуальну економію та унеможливлює заподіяння непоправної шкоди правам позивача.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ДП «КОНДИТЕРСЬКА КОРПОРАЦІЯ «РОШЕН» про вжиття заходів забезпечення позову. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не довів наявності обставин, передбачених частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, які б свідчили про існування реальної та доведеної небезпеки заподіяння шкоди його правам чи інтересам до ухвалення рішення у справі. Подані матеріали не містять доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього судового рішення або ефективне поновлення порушених прав позивача. Доводи заявника про можливість нарахування Національним банком України штрафних санкцій у разі подання відповідачем інформації про порушення граничних строків розрахунків суд визнав лише припущеннями, які не підтверджені конкретними доказами. Крім того, ймовірність настання певних подій у майбутньому не може бути підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки небезпека порушення прав має бути реальною, обґрунтованою та підтвердженою належними доказами. Заявник же посилався лише на гіпотетичну можливість нарахування санкцій після 14 липня 2025 року, що не свідчить про існування реальної загрози. Також суд зауважив, що забезпечення позову є виключним процесуальним заходом і може застосовуватись лише у разі, якщо обраний спосіб є співмірним із заявленими позовними вимогами та не порушує права інших осіб. Позивач не навів переконливих доводів, що саме заборона відповідачу надавати інформацію Національному банку України є єдиним необхідним і пропорційним способом захисту.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. Зазначив, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають фактичним даним, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Зокрема, скаржник наголошує, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів реальної загрози порушення прав позивача, тоді як у заяві про забезпечення позову надано аргументоване обґрунтування необхідності такого заходу. Позивач вказав, що після спливу граничного 180-денного строку розрахунків за контрактом від 12 грудня 2024 року, який закінчується 14 липня 2025 року, АТ «Райффайзен Банк» буде зобов`язаний направити до Національного банку України інформацію про ненадходження коштів у встановлені строки, що автоматично призведе до нарахування пені в розмірі 0,3 % за кожен день прострочення відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції». На думку апелянта, такі наслідки становлять очевидну небезпеку заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення судом, а отже є підставою для застосування заходів забезпечення позову згідно з частиною другою статті 150 КАС України. Невжиття відповідних заходів, на переконання скаржника, унеможливить ефективний судовий захист, оскільки після подання банком зазначеної інформації до НБУ предмет спору фактично зникне, а валютний нагляд буде завершено, і спір втратить практичне значення. Крім того, апелянт підкреслює, що заявлений спосіб забезпечення позову шляхом заборони банку подавати інформацію до Національного банку України є співмірним із позовними вимогами, не порушує прав відповідача та відповідає принципу процесуальної економії. Позивач також послався на практику Верховного Суду, зокрема, постанови від 11 червня 2020 року у справі № 826/4747/13-а та від 11 січня 2023 року у справі № 640/10679/22, згідно з якою інститут забезпечення позову має на меті гарантувати ефективність майбутнього рішення суду та запобігти порушенню прав до його ухвалення. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
Згідно з частиною другою статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь відповідача у судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за його відсутності.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Надаючи правову оцінку наявності підстав для відмови у застосуванні заходу забезпечення позову, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами першою, другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Тобто, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, як поданого позову так і майбутнього його подання, та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Вказаний правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 1740/2484/18, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає врахуванню у цій справі.
Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи наявна хоча б одна з названих обставин, і перевірити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Розглядаючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, необхідно також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Із матеріалів заяви про забезпечення позову вбачається, що заявник просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачу надавати Національному банку України інформацію про факт ненадходження в установлені граничні строки товару за зовнішньоекономічними операціями ДП «КОНДИТЕРСЬКА КОРПОРАЦІЯ «РОШЕН».
При цьому, позивачем не наведено жодних конкретних обставин, які б свідчили про наявність реальної, а не гіпотетичної небезпеки заподіяння шкоди його правам чи інтересам до ухвалення рішення у справі. В обґрунтування заяви не подано доказів, що підтверджують існування дійсної загрози невиконання рішення суду або ускладнення його виконання у разі задоволення позову.
Наведене у заяві посилання лише на можливість у майбутньому нарахування штрафних санкцій у разі надання банком відповідної інформації до Національного банку України не може бути розцінене як доказ наявності реальної загрози, оскільки такі твердження мають імовірний, припущений характер і ґрунтуються не на фактах, а на прогнозах позивача. 
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ймовірність настання тих чи інших подій не може бути підставою для застосування заходів забезпечення позову, оскільки така небезпека повинна бути реальною, конкретною та підтвердженою належними доказами.
Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується, що у заяві відсутнє належне співвідношення між обраним способом забезпечення позову та предметом спору. Позивач фактично просить суд заборонити відповідачу виконувати передбачені законом обов`язки агента валютного нагляду, що виходить за межі предмета позову і суперечить публічно-правовій природі діяльності банку у цій сфері. 
Застосування такого заходу призвело б до втручання суду у встановлену законодавством процедуру здійснення валютного контролю, що суперечить принципу пропорційності та балансу між приватними і публічними інтересами.
У той же час позивач не навів жодних доводів, що подання банком інформації до Національного банку України унеможливить відновлення його порушених прав у разі задоволення позову. 
Навпаки, у випадку задоволення позову у майбутньому позивач матиме процесуальні механізми для усунення можливих наслідків таких дій відповідача.
Крім того, на цій стадії розгляду справи суд позбавлений можливості встановити наявність чи відсутність ознак протиправності дій або бездіяльності відповідача, зокрема щодо правомірності здійснення ним валютного нагляду та подання інформації до Національного банку України, оскільки ці обставини становлять предмет судового розгляду по суті адміністративного позову. Встановлення таких обставин можливе лише під час розгляду справи по суті, що виключає можливість їх попередньої правової оцінки в межах вирішення питання про забезпечення позову.
Розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення. У свою чергу, забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача до вирішення цієї справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення. Тому, сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачем) рішення чи не вчинення дій, які на думку заявника порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення чи бездіяльність є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб та даних, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, захист яких стане взагалі неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що на час подання та розгляду заяви про забезпечення позову не підтверджено існування обставин, які б безумовно вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Тому згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Карнакова Олексія Володимировича, подану в інтересах дочірнього підприємства «КОНДИТЕРСЬКА КОРПОРАЦІЯ «РОШЕН», залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач:                                                                                 Черпак Ю.К.

Судді:                                                                                                    Кобаль М.І.

                                                                                                              Файдюк В.В.

Повний текст виготовлено 29.10.2025.