06.10.25
22-ц/812/1521/25
Єдиний унікальний номер судової справи 490/2880/25
Номер провадження 22-ц/812/1521/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

06 жовтня 2025 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Макєєнком Олексієм Володимировичем, рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 20 червня 2025 року, під головуванням судді Шолох Л.М. в приміщені цього ж суду у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2025 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі – АТ «А- Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позову зазначено, що відповідач ОСОБА_1 звернулась до АТ «А-Банк» щодо отримання банківських послуг та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк».
08 лютого 2024 року між АТ «А-Банк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ABH0CT155101707379386596, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000 грн. строком на 36 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 75% на рік. Розмір щомісячного платежу складав 1 421 грн. 73 коп. 
Кредитний договір складається з заяви клієнта та графіку погашення кредиту.
Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_1 своїх договірних зобов`язань не дотримала, у зв`язку із чим станом на 17 квітня 2025 року утворилась заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 27 558 грн. 15 коп., з яких: 18 665 грн. 22 коп. – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 8 206 грн. 20 коп. – загальний залишок заборгованості за процентами, 686 грн. 73 коп. – залишок заборгованості за пенею.
Посилаючись на викладені обставини, АТ «А-Банк» просило позов задовольнити та стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №ABH0CT155101707379386596 від 08 лютого 2024 року у загальному розмірі 27 558 грн. 15 коп., а також судові витрати у справі в сумі 2 422 грн. 40 коп.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 червня 2025 року позов АТ «А-Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 02 травня 2024 року в загальній сумі 27 558 грн. 15 коп., з яких: 18 665 грн. 22 коп. – заборгованість за кредитом; 8 206 грн. 20 коп. – заборгованість за відсотками; 686 грн. 73 коп. – загальний залишок заборгованості за пеню.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» судовий збір у сумі 2 422 грн 40 коп.
Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідач не виконала зобов`язань, узятих на себе за кредитним договором, у зв`язку із чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Не погодившись із судовим рішенням,  ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Макєєнка О.В., подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції встановив факт того, що відповідач 08 лютого 2025 року підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк». На виконання цієї анкети-заяви відповідачу надано кредитні кошти, що не відповідає дійсності, оскільки відповідний документ підписано нею 25 грудня 2023 року.
Позивачем на підтвердження позовних вимог надано розрахунок заборгованості за договором №АВН0СТ155101707379386596 від 08 лютого 2024 року станом на 17 квітня 2025 року, копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку від 25 грудня 2023 року, Заяву про встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком від 25 грудня 2023 року, паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка» від 08 лютого 2025 року, виписку по кредиту від 17 квітня 2025 року. 
При цьому, щодо Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», розміщеного на сайті банку, то матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг та тарифи розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання боржником кредитних коштів містили умови щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, розмір і порядок їх нарахування. 
Також у анкеті-заяві відповідача від 25 грудня 2023 року відсутні відомості про погодження відсотків за користування кредитними коштами, а саме: їх розмір і порядок нарахування, тобто, сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення відсотків.
Паспорт споживчого кредиту за програмою «Швидка готівка» від 08 лютого 2024 року не може бути визнаний належним і достатнім доказом на підтвердження обставин погодження сторонами умов кредитного договору за анкетою-заявою від 25 грудня 2023 року щодо сплати відсотків за користування кредитом. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує доводи представника відповідача та просить рішення суду залишити без змін. Також просить розглянути справу за відсутності представника АТ «А-Банк».
В судове засідання апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Макєєнко О.В. повторно не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було.
Відповідно до ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо сторони, представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. При цьому, колегія суддів враховує ті обставини, що відповідач ОСОБА_1 та її представник – адвокат Макєєнко О.В. реалізували своє право на викладення аргументів незгоди з судовим рішенням в апеляційній скарзі, а представник позивача реалізував своє право на викладення незгоди з доводами апеляційної скарги у відзиві на апеляційну скаргу, та наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляд справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що 08 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «Акцент-Банк» з заявою про надання послуги «Швидка готівка» №АВН0СТ155101707379386596 щодо надання останній кредиту в розмірі 20 000 грн., строком на 36 місяців (тобто до 07 лютого 2027 року) зі сплатою процентів у розмірі 75% щорічно (а.с.16-18).
Договір підписано електронним підписом позичальника, у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін зазначені в розділі реквізити сторін.
З паспорту споживчого кредиту «Швидка готівка», який було підписано відповідачем 08 лютого 2024 року за допомогою електронного підпису вбачається, що ліміт кредиту 20 000 грн., строк кредитування 36 місяців, процентна ставка 75% річних, загальні витрати за кредитом 31 182 грн. 53 коп., орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом 51 182 грн. 53 коп., реальна річна процентна ставка 109.03% річних, розмір щомісячного платежу 1 421 грн. 73 коп. (а.с.14-15).
Меморіальним ордером №TR.34722507.27272.65455 від 08 лютого 2024 року, який наявний в матеріалах справи, підтверджується факт перерахування позивачем 20 000 грн. на рахунок ОСОБА_1 , призначення платежу: видача кредиту згідно договору №АВН0СТ155101707379386596 від 08 лютого 2024 року (а.с.22).
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за підрахунками позивача, в зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань, у ОСОБА_1 виникла заборгованість станом на 17 квітня 2025 року в загальному розмірі 27 558 грн. 15 коп., з яких: 18 665 грн. 22 коп. – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 8 206 грн. 20 коп. – загальний залишок заборгованості за процентами, 686 грн. 73 коп. – залишок заборгованості за пенею (а.с.21). З вищезазначеного розрахунку також вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами та здійснювала витрати на їх погашення.
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст.634 ЦК України).
Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та«Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч.2 ст.639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).
Частиною 3 статті 1054 ЦК України визначені особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
У ч.2 ст.627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року №1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» від 13 травня 1991 року №1023-XII (далі Закон №1023-XII) застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону №1734-VIII (ст.11 Закону №1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України №1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України №1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України №1023-XII.
Відповідно до положень ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла – 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц (провадження №14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».
Враховуючи, що ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», колегія суддів вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини 10 статті 11 Закону №1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Судом встановлено, що 08 лютого 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до АТ «Акцент-Банк» з заявою про надання послуги «Швидка готівка» №АВН0СТ155101707379386596 щодо надання останній кредиту в розмірі 20 000 грн., строком на 36 місяців (тобто до 07 лютого 2027 року) зі сплатою процентів у розмірі 75% щорічно.
Сторонами погоджено повернення кредиту та сплату процентів шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів (рівними частками у розмірі 1 421 грн. 73 коп. протягом всього строку дії договору, а саме до 07 лютого 2027 року). Відповідно до Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача сплата ануїтентних платежів передбачена до 08 числа щомісячно.
Позичальник свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконувала належним чином, у зв`язку із чим виникла заборгованість.
Між тим, у справі, що переглядається, апеляційним судом встановлено, що позивач не виконав своїх обов`язків, передбачених ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» щодо повідомлення у письмовій формі споживача про наявність заборгованості із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Направлення досудової вимоги боржнику у разі заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, передбачено ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування». Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування»).
Щодо п.6 Паспорта споживчого кредиту (Додаткова інформація), в якому зазначено, що в разі наявності заборгованості у клієнта із сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, банк має право достроково розірвати кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку заборгованості, що виникла при користуванні клієнтом послугою «Швидка готівка», то слід зазначити наступне.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК України).
Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (ч.1 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування»).
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (ч.2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування»).
Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20, при цьому відступив від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №284/157/20-ц, від 18 листопада 2020 року у справі №313/346/20, від 26 грудня 2019 року у справі №467/555/19.
З огляду на наведені норми матеріального права, з урахуванням наведеної судової практики та умов укладеного кредитного договору, стягненню з відповідача на користь АТ «Акцент-Банк» підлягає заборгованість за період з 08 лютого 2024 року по 17 квітня 2025 року (14 місяців), виходячи із розміру щомісячного платежу 1 421 грн 73 коп., що підлягав сплаті згідно графіку платежів до 8 числа кожного місяця, за мінусом сплаченої відповідачем суми 9 960 грн. 83 коп., загалом 9 943 грн. 39 коп. (19 904 грн. 22 коп. – 9 960 грн. 83 коп.).
Водночас, вимога АТ «А-Банк» щодо стягнення пені в розмірі 686 грн. 73 коп. не підлягала задоволенню, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ст.4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі закон).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (постанови від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)).
Згідно з п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установивши, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого відповідним законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
Оскільки пеня за кредитним договором нарахована за період з 09 березня 2024 року по 17 квітня 2025 року, то ОСОБА_1 звільняється від обов`язку її сплати на користь АТ «А-Банк».
Викладення Законом України від 22 листопада 2023 року №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» пункту 6 розділу ІV Закону №1734-VIII у новій редакції не змінює визначене ЦК України правове регулювання звільнення позичальників від сплати на користь кредитодавців неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором у період воєнного стану.
Враховуючи аналіз вказаних норм законодавства, встановлених судом обставин, наданих сторонами доказів та наведених правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в повному обсязі.
З урахуванням зазначеного, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального, що призвело до неправильного вирішення спору.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено без належного застосування норм матеріального права та без дотриманням норм процесуального права, тому це рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINAND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10лютого2010 року).
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За такого, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 червня 2025 року в частині визначення розміру судового збору слід змінити, а з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» слід стягнути 874 грн. судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції, пропорційно до задоволених позовних вимог (36.08%).
Також з АТ «А-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 322 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги на судове рішення, пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (63.92%).
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Макєєнком Олексієм Володимировичем, – задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 червня 2025 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – скасувати, та ухвалити у справі нове судове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП  НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (ЄДРПОУ 14360080) 9 943 (дев`ять тисяч дев`ятсот сорок три ) грн 39 коп. в рахунок заборгованості за кредитним договором №ABH0CT155101707379386596 від 08 лютого 2024 року за період з 08  лютого  2024 року по 17 квітня 2025 року.
В іншій частині позовних вимог – відмовити. 
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 червня 2025 року в частині стягнення судового збору – змінити, зменшивши розмір стягнутого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (ЄДРПОУ 14360080) з 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. до 874 (вісімсот сімдесят чотири) грн. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (ЄДРПОУ 14360080) на користь на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) 2 322 (дві тисячі триста двадцять дві) грн. 60 коп. судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 08 жовтня 2025 року