ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       03 вересня 2025 року                                                        м. Чернівці                                                                                 Справа № 727/2490/25
                                                                       Провадження №22-ц/822/671/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача - Литвинюк І. М.,
суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.,         
секретар – Мостолюк А. І.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач - Чернівецька міська рада,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Чернівецької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 травня 2025 року, головуючий у І-й інстанції – Дубець О. С., 

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання недійсним договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівців.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2017 року вона є власницею незавершеної будівництвом нежитлової будівлі літ. «Е», відсоток готовності 73%, яка складає 10/1000 часток нежитлових будівель, що по АДРЕСА_1 . Також вона є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0918 га на підставі договору оренди землі, укладеного з Чернівецькою міською радою 30 липня 2018 року за №10841, який в подальшому неодноразово поновлювався та останнім рішенням 60 сесії Чернівецької міської ради VІІІ скликання від 30 січня 2025 року за №2178 поновлений на 5 років, цільове призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком.
Вказувала на те, що з метою реконструкції належної їй будівлі вона звернулася до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради за отриманням містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на АДРЕСА_1 . 07 березня 2019 року їй були видані містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за №392-МУО.
20 серпня 2020 року за пропозицією Чернівецької міської ради між нею та відповідачем був укладений договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівців, за умовами якого вона зобов`язалася перерахувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури міста у розмірі 278 440,60 грн в строк до 08 липня 2023 року.
Зазначала, що вказаний Договір був укладений на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20 вересня 2019 року. Ініціатором укладення вказаного договору була виключно Чернівецька міська рада. Наміру та вільного волевиявлення на укладення вказаного договору вона не мала, але вимушена була його підписати, оскільки представник відповідача запевнив її в обов`язковості укладення такого договору.
При цьому, відповідач, на її думку, навмисно не повідомив про те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20 вересня 2019 року з 01 січня 2020 року виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала замовника будівництва сплачувати пайовий внесок, а тому укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не було обов`язковим.
Разом з тим, відповідач запевнив її в тому, що без укладення між нею та Чернівецькою міською радою договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівці, реалізація нею будівництва складської будівлі по АДРЕСА_1 буде неможливою, чим ввів її в оману.
Також посилалася на те, що під час розгляду справи №727/4375/24 Шевченківським районним судом м. Чернівців (рішення від 24 вересня 2024 року) та Чернівецьким апеляційним судом (постанова від 22 січня 2025 року) за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівці було встановлено, що з моменту укладення договору будівництво складської будівлі на АДРЕСА_1 розпочато не було, а також позивачкою не було отримано будь-яких дозвільних чи погоджувальних документів.
Просила визнати недійсним Договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівців від 20 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Чернівецькою міською радою.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 травня 2025 року позов задоволено. 
Визнано недійсним Договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівців від 20 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Чернівецькою міською радою.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для укладання оспорюваного договору на дату його підписання (20 серпня 2020 року) не було, оскільки на той час вже було відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало позивача сплачувати відповідні кошти пайової участі у розвиток інфраструктури міста та укладати відповідний договір.
При укладенні оспорюваного Договору не було додержано вимог частини першої статті 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, що є підставою недійсності правочину, оскільки на момент укладання спірного правочину, з урахуванням норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року №132-IX, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва був відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
На зазначене рішення суду відповідач Чернівецька міська рада подала апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Вказує на те, що об`єкт будівництва позивача не підпадає під випадки виключення, коли пайова участь не сплачується, а отже, на нього поширюється обов`язок взяти участь у розвитку інфраструктури міста.
З преамбули Договору чітко вбачається, що він укладений на виконання статей 6 та 627 ЦК України, статей 18 та 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Жодного посилання до вже виключеної статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» немає, а тому відсутні підстави стверджувати щодо введення позивача в оману.
Спірний Договір укладений відповідно до вимог чинного цивільного законодавства та на виконання положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».
З урахуванням тих обставин, що Договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення розвитку інфраструктури м. Чернівців від 20 серпня 2020 року, укладений між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 , є законним та чинним, оплата коштів позивачем на виконання умов договору є абсолютно правомірною.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Пустовіт І. Я. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. 
Зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-ІХ від 20 вересня 2019 року (на який посилається апелянт в розрахунку до договору) виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та встановлено імперативну спеціальну норму щодо сплати пайової участі, згідно з якою замовник вже не звертається із заявою про укладення договору, а звертається із заявою про визначення розміру пайової участі, отримує розрахунок, сплачує її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію та інформацію щодо сплати зазначає вже безпосередньо у декларації. При цьому, жодних інших додаткових вимог, обов`язків, процедур спеціальною імперативною нормою, яка регулює відносини сплати пайової участі, не передбачено.
Отже, за змістом Закону №132-IX і Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Заленською М. В., зареєстрованого в реєстрі за № 865, є власницею незавершеної будівництвом нежитлової будівлі літ. «Е», відсоток готовності 73%, яка складає 10/1000 часток нежитлових будівель, розташованої по АДРЕСА_1 та зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 липня 2017 року за №91011672.
Позивачка є користувачем земельної ділянки на АДРЕСА_1 загальною площею 0,0918 га на підставі договору оренди землі, укладеного з Чернівецькою міською радою 30 липня 2018 року за №10841, який в подальшому неодноразово поновлювався та останнім рішенням 60 сесії Чернівецької міської ради VІІІ скликання від 30 січня 2025 року за №2178 поновлений на 5 років, цільове призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком.
Згідно із затвердженими наказом Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради від 07 березня 2019 року № 392-МУО ОСОБА_1 отримала Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва – будівництво складської будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
20 серпня 2020 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 був укладений Договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівці. Договір укладений на виконання статей 6 та 627 ЦК України, статей 18, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору ОСОБА_1 зобов`язалася при здійсненні будівництва складської будівлі по АДРЕСА_1 перерахувати до відповідного міського бюджету до 08 липня 2023 року кошти для створення і розвитку інфраструктури міста Чернівці (пайовий внесок) в сумі 278 440,60 грн.
Пунктом 2.2. Договору передбачено, що пайовий внесок у 278 440, 60 грн підлягає до сплати замовником відповідно до розрахунку, який є невід`ємною частиною Договору.
Пунктом 3 Додатку до Договору визначено, що на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-ІХ ОСОБА_1 сплачує кошти пайової участі в сумі 278 440,60 грн на розвиток інфраструктури м. Чернівців.
Відповідно до п. 3.1. Додатку до Договору кошти пайової участі сплачуються до 08 липня 2023 року (в разі здачі об`єкта в експлуатацію раніше вказаного строку, Замовник зобов`язаний сплатити кошти пайової участі в повному обсязі до прийняття його в експлуатацію).
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України віл 17 лютого 2011 року "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі – Закон № 3038-VI).
Відповідно до статті 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Частиною першою статті 2 цього Закону  визначено, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
Відповідно до частин 1-3, 8-9 статті 40 Закону № 3038-VI (в редакції, що діяла до 01.01.2020) порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки, у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками. У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
На виконання положень статті 40 Закону № 3038-VI Чернівецькою міською радою було прийнято рішення від 24.12.2015 № 54 «Про затвердження Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців».
Також вказаним рішенням Чернівецької міської ради затверджено Примірний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців.
Отже, у відповідності до вимог Закону № 3038-VI порядок сплати пайового внеску визначався статтею 40, згідно з якою пайова участь сплачувалася на підставі договору, визначалися істотні умови такого договору, та те, що порядок сплати пайової участі встановлює орган місцевого самоврядування.
З 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20 вересня 2019 року (далі – Закон № 132-IX), якими була виключена стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX передбачено, що:
- договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання;
- установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку: 1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування; 3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; 4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію; 5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту; 6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Отже, Законом №132-ІХ виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та встановлено імперативну спеціальну норму щодо сплати пайової участі, згідно з якою замовник вже не звертається із заявою про укладення договору, а звертається із заявою про визначення розміру пайової участі, отримує розрахунок, сплачує її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію та інформацію щодо сплати зазначає вже безпосередньо у декларації. Тобто, визначено іншу процедуру сплати пайової участі, без укладення договору, встановлення строку сплати пайової участі (пайова участь сплачується до моменту введення в експлуатацію) та застосування відповідальності. Жодних інших додаткових вимог, обов`язків, процедур спеціальною імперативною нормою, яка регулює відносини сплати пайової участі, не передбачено.
З огляду на викладене, за змістом Закону №132-IX і Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.
Як вказував Верховний Суд у справах №909/1143/19, №902/4442/19, з 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону №132-IX, які скасовують статтю 40 Закону № 3038-VI та, відповідно, із скасуванням статті 40 Закону № 3038-VI положення Порядку про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста не відповідають нормам вказаного Закону.
Подібний висновок викладено і в постанові Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі № 910/9626/20.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.
Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.
Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.
У справі, яка розглядається, суд першої інстанції встановив, що 20 серпня 2020 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 був укладений Договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівців, згідно з яким позивачка зобов`язалася при здійсненні будівництва складської будівлі по АДРЕСА_1 перерахувати до відповідного місцевого бюджету до 08 липня 2023 року кошти для створення і розвитку інфраструктури міста Чернівці (пайова участь) в сумі 278 440,60 грн.
У спірному договорі про пайову участь від 20 серпня 2020 року немає прямого посилання, зокрема, на Закон № 132-IX, як на підставу його укладення.
Також з матеріалів справи вбачається, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 січня 2025 року, якою змінено рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 вересня 2024 року про відмову у позові Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про пайову участь у розмірі 278 440,60 грн, встановлено, що позивачем не надано доказів того, що з моменту укладення договору будівництво складської будівлі по АДРЕСА_1 було розпочато. Також у матеріалах справи відсутні докази, що на замовлення відповідача була виготовлена та затверджена будівельна документація та/або отримано будь-які дозвільні чи погоджувальні документи на будівництво складської будівлі за вказаною адресою.
Як зазначено судом першої інстанції, доказів того, що ОСОБА_1 взагалі розпочала будівництво, під час судового розгляду справи не здобуто. Матеріали справи містять тільки Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва, затверджені наказом Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради 07 березня 2019 року за № 392-МУО.
В поданому до суду апеляційної інстанції витязі з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва не зазначено дату початку реконструкції нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 . Також матеріали справи не містять доказів, що позивачкою до 01.01.2020 або протягом 2020 року взагалі було виконано підготовчі роботи на ділянці або інші дії, які свідчать, що фактично здійснено діяльність, що веде до реалізації мети реконструкції об`єкта.
Як встановлено судом, Чернівецькою міською радою не приймалось рішення, яким Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців», затверджене рішенням Чернівецької міської ради від 24.12.2015 № 54, приведено у відповідність до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX, яким статтю 40 виключено із Закону № 3038-VI.
Отже, положення Порядку в частині необхідності укладення договору про сплату пайової участі не діють, оскільки суперечать пункту 13 розділу І та пункту 2 розділу II Закону№132-IX і Прикінцевих та перехідних положень до нього. 
 Таким чином, вищенаведеним спростовується доводи апелянта про те, що спірний договір укладений відповідно до вимог чинного цивільного законодавства та на виконання положень Закону №132-IX, оскільки при його укладенні не було додержано вимоги частини першої статті 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання недійсним Договору б/н від 20 серпня 2020 року про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівців.
Доводи апелянта по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом при розгляді зазначеної справи.
При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, а тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Чернівецької міської ради залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 травня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 09 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                        І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                                 Н.К. Височанська 

                                                                       І.Б. Перепелюк