ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6753/25 Справа № 199/7447/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року                                                         
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ліфлянчик С.І. на рішення Амур-Нижньодніпровський районного суду м.Дніпропетровська від 01 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та   ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, - 

В С Т А Н О В И В:

23.09.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду   із зазначеним позовом.   В обґрунтування посилався на те, що з 29 вересня 1999 року по теперішній час зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з родиною: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказаний будинок не приватизований. Тобто, Позивач разом з родиною вважаються особами, які винаймають житло в територіальної громади (якщо будинок у комунальній власності) або держави (нерухомість, яка належить державним установам, відомствах, підприємствам). Таким чином, уповноваженим власником вказаного будинку є ОСОБА_2 , який є рідним батьком позивача.
Він проживає за вказаною адресою з ОСОБА_5 , як одна сім`я без реєстрації шлюбу.
В квітні 2024 року ОСОБА_2 повідомив позивачу, що виписав його з вказаного будинку. 09 квітня 2024 року позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг м. Дніпро для отримання довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Після отримання вказаної довідки, він дізнався, що його знято з реєстрації 09.01.2024 року.
Просив визнати незаконним та скасувати рішення Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .          
Рішенням Амур-Нижньодніпровський районного суду м.Дніпропетровська від 01 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі  просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Вважає,що у справі, що розглядається, елементи відрізняються від тих, що були предметом розгляду у постанові Верховного Суду, на яку посилається суд першої інстанції, оскільки справа, на яку посилається суд першої інстанції, стосується зняття особи з реєстрації у житловому приміщенні, яке перебуває у приватній власності та було передано в іпотеку, тобто мала місце ситуація, пов`язана з правом власності на майно, обтяжене речовими правами. Натомість у справі, що розглядається, житлове приміщення не є приватизованим, а належить до житлового фонду державної (комунальної) форми власності. Батько позивача є головним квартиронаймачем, однак жодним чином не має виключного права вирішувати питання про припинення реєстрації іншого члена сім`ї, який має право користування цим житлом. Крім того, Позивач є членом сім`ї головного квартиронаймача і набув право користування житлом на законних підставах, а отже, виписка (зняття з реєстрації) без згоди та без належного правового обґрунтування є порушенням його прав на житло, гарантованих як Житловим кодексом України, так і Конституцією України (стаття 47).
У справі Верховного Суду, на яку посилається суд першої інстанції, особа втратила право користування житлом у зв`язку зі зверненням власникам нерухомого майна, проте в нашому випадку відсутній будь-який факт відчуження, припинення права користування або набуття  ОСОБА_2 виключних прав на житло. 
Таким чином, правовий висновок Верховного Суду, використаний судом першої інстанції, не підлягає застосуванню до цієї справи, оскільки фактичні обставини, правова кваліфікація та правовідносини між сторонами є абсолютно різними, а отже, дана правова позиція не може бути застосована до даної справи. 
З 29 вересня 1999 року позивач по теперішній час зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із родиною: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Це підтверджується копією довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.04.2024 року, що долучена до матеріалів даної справи. Вказаний будинок не приватизований. 
Позивач разом із родиною вважаються особами, які винаймають житло у територіальної громади (якщо будинок у комунальній власності) або держави (нерухомість, що належить державним установам, відомствам, підприємствам). Таким чином, уповноваженим власником вказаного будинку є ОСОБА_2 , який є рідним батьком позивача.
У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 01.03.2016 року (справа 825/1335/13-а)
Проте, підстав для визнання Позивачем особою, яка втратила право на користування житловим приміщенням відсутні, як і відсутнє судове рішення з даного питання
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20) зроблено висновок, що: «суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що чинне законодавство не забороняє новому власнику звернутися до відповідного органу реєстрації з заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи з наданням відповідних документів, які свідчать про припинення підстав на право користування такою особою житловим приміщенням чи відчуження житла. Такі висновки суду апеляційної інстанції спростовуються наведеними нормами законодавства. При цьому, посилання суду апеляційної інстанції про наявність у позивача на праві власності іншого житла ніяким чином не впливає на правомірність дій відповідача щодо зняття останнього із реєстрації місця проживання за відсутності його особистої заяви або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою». 
У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2021 року у справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: «відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). Задовольняючи позовні вимоги про визнання дій Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття з реєстрації місця проживання протиправними, поновлення реєстрації та вселення позивачів до квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції зробили правильний висновок про те, що судового рішення про позбавлення позивачів житла, не існує, що виключає можливість зняття з реєстрації. Доводи касаційної скарги про те, що банк є власником квартири, а позивачами не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про законність обмеження банку володінні та користуванні квартирою, є необґрунтованими, оскільки у банку не було законних підстав для примусового виселення та зняття з реєстраційного обліку позивачів». 
Таким чином, підставами для зняття особи з реєстрації є її заява або заява її законного представника, судове рішення або інші документи, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. 
Аналогічна позиція міститься в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2021 року у справі 638/7196/19 та від 25 листопада 2021 року у справі 643/16257/19. 
Будинок не перебуває у приватній власності, він не приватизований, право користування будинком не було припинено, позивач зареєстрований та проживав понад 40 років, й надалі проживає у ньому. Він сплачує комунальні послуги та утримує будинок належним чином. При цьому позивач не звертався із заявою та не подавав жодних документів щодо зняття його з місця реєстрації, а Відповідач 2, як уповноважений власник будинку, не надав до своєї заяви судового рішення, яким визнано позивача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, рішення про виселення або про зняття з реєстрації місця проживання особи, а також не надав доказів припинення підстав для користування будинком членами сім`ї власника житла. Отже, зняття позивача з реєстрації місця проживання є незаконним. 
З відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 5/5- 251 від 20.08.2024 року, яка долучена до матеріалів даної справи, вбачається, що зняття з реєстрації Позивача було проведено 09.04.2024 року на підставі заяви власника житла. 
Однак така підстава зняття з місця реєстрації є незаконною та протиправною, оскільки будинок, у якому зареєстрований та фактично проживає Позивач, не є об`єктом приватної власності. Він не приватизований, про що свідчать відповідні довідки, а отже, Відповідач 2 не може вважатися його власником у розумінні цивільного законодавства України. 
Тобто у випадку, коли будинок не є приватизованим і не переданий у власність, він належить державі або територіальній громаді, а отже, відповідач 2 є наймачем такого майна, а не його власником. Таким чином, відповідач 2, навіть якщо він є головним квартиронаймачем, не має повноважень як власник житла, а отже, не має права подавати заяву про зняття іншої особи з реєстрації без правової підстави (рішення суду або заяви цієї особи про зняття з реєстрації). 
Отже, дії щодо зняття позивача з реєстрації на підставі заяви відповідача 2, який не має статусу власника, є незаконними та такими, що грубо порушують право позивача на житло, 
Оскільки право позивача на проживання та реєстрацію місця проживання за адресою будинку, який не перебуває у приватній власності, було порушено, єдиним способом захисту його порушеного права є звернення до суду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Про час, дату та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повісток в електронному кабінеті представника позивача та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, у вигляді СМС направлено на номер телефону ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. В судове засідання з`явились представник ОСОБА_1 – адвокат Ліфлянчик С.І., Дяченко О.Г.. 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із безпідставності тверджень позивача про неправомірність дій Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.
Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам амтеріального і процесуального права.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання визначений перелік підстав зняття з реєстрації місця проживання особи, а саме: заяви особи або її представника за формою згідно здодатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва просмерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).
Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Таким чином, аналіз приписів статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" дає підстави дійти висновку, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою: 5) про виселення.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до технічного паспорту ОСОБА_2 є уповноваженим власником будинку АДРЕСА_1 .
Позивач постійно проживає за вказаною адресою, за цією ж адресою було зареєстровано його місце проживання разом з батьком, відповідачем по справі. 
Відповідач не заперечував, що його син, позивач по справі, проживає разом з ним за вказаною адресою з дитинства.
За заявою ОСОБА_2 , який є власником будинку АДРЕСА_1 , позивача ОСОБА_1 знято із зареєстрованого місця проживання за адресою - АДРЕСА_1 .
Сам позивач з такою заявою не звертався.
Відповідно до п.28, 29 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи, реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. У разі виявлення такого порушення керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи. Про прийняте рішення особі надсилається письмове повідомлення за формою згідно з додатком 17, в якому зазначаються підстави його прийняття. Особу запрошують на прийом до органу реєстрації для внесення відповідних відомостей до документа, до якого вносяться відомості про місце проживання/перебування. Працівник органу реєстрації: формує і вносить дані про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи до реєстру територіальної громади; формує інформацію про скасування реєстрації/ зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи для її передачі до Реєстру. У разі виявлення ДМС або її територіальними органами порушень законодавства органом реєстрації під час здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання /перебування особи такому органу надсилається повідомлення щодо необхідності проведення відповідної перевірки. У разі підтвердження зазначених порушень реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи підлягає скасуванню.
Частиною другою статті 19 Конституції Українивстановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Встановивши, що ОСОБА_1 постійно проживає у спірному будинку з дитинства, є сином ОСОБА_2 , і з яким вони проживають в спірному будинку разом, суд першої інстанції  дійшов помилкового висновку про законність зняття його з реєстрації за вказаною адресою. 
За таких обставин дії Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття позивача з реєстрації місця проживання, які здійснювалися за заявою власника житла без відповідного рішення суду про примусове виселення позивача, про позбавлення права користування житловим приміщенням є протиправними.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі № 755/14304/19 зроблено висновок, що: «суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Скасовуючи рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що чинне законодавство не забороняє новому власнику звернутися до відповідного органу реєстрації з заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи з наданням відповідних документів, які свідчать про припинення підстав на право користування такою особою житловим приміщенням чи відчуження житла».
У постанові Верховного Суду  від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18   зазначено, що: «відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). Задовольняючи позовні вимоги про визнання дій Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття з реєстрації місця проживання протиправними, поновлення реєстрації та вселення позивачів до квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції зробили правильний висновок про те, що судового рішення про позбавлення позивачів житла, не існує, що виключає можливість зняття з реєстрації. Доводи касаційної скарги про те, що банк є власником квартири, а позивачами не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про законність обмеження банку у володінні та користуванні квартирою, є необґрунтованими, оскільки у банку не було законних підстав для примусового виселення та зняття з реєстраційного обліку позивачів».
Колегією суддів встановлено, що зняття з реєстрації позивача відбулось з порушенням його права на житло, а під час судового розгляду не встановлено правових підстав для позбавлення позивача права користування спірним будинком та відсутні підстави для зняття з реєстрації місця проживання позивача.
Доводи   про те, що  відповідач є власником будинку, тому має повне право розпоряджатися нею на власний розсуд, в тому числі, звертатися з заявою про зняття  позивача з реєстрації місця проживання є безпідставними, оскільки у реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради  не було законних підстав для  зняття з реєстраційного обліку позивача. Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 листопада 2021 року у справі № 638/7196/19
Посилання відповідача на пункт 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету України від 02 березня 2016 року № 207 як на правомірність дій, суд не приймає до уваги, оскільки цей пункт трактується відповідачем не вірно. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання.
З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду.
Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач порушив законодавство, що регулює порядок зняття осіб з реєстраційного обліку, що дає підстави для задоволення позову у повному обсязі. 
Аналогічна правова позиція міститься в постанові    Верховного Суду від10 лютого 2021 року у справі № 755/14304/19.
З викладеного слідує, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Таким чином, якщо заяв від осіб про зняття їх з місця реєстрації не надходило, судове рішення, яким визнано осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, не надано, то таке зняття з реєстрації є незаконним.
Відповідно до п.п. 28 Правил реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства.
Тобто, наявність права власності у відповідача на будинок не є підставою для зняття осіб, які зареєстровані в такому приміщенні, з реєстрації місця проживання.
На зазначені положення діючого законодавства суд першої інстанції не звернув уваги.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки апеляційним судом встановлено неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального права, то є підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції ,то є підстави для зміни розподілу судових витрат.
Позивачем при зверненні до суду першої інстанції сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн., що підтверджується відповідною квитанцією про сплату. При зверненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в розмірі 1816,50 грн.,що підтверджується відповідною квитанцією про сплату.
Позовні вимоги задоволено повністю, тому сплачений позивачем судовий збір в загальній сумі 3330,35 грн. підлягає відшкодуванню за рахунок відповідачів по 1513,85 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ліфлянчик С.І. задовольнити.
Рішення Амур-Нижньодніпровський районного суду м.Дніпропетровська від 01 січня 2025 року скасувати. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних  послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та   ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.
Визнатинезаконним та скасувати рішення Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .    
Стягнути з Департаменту адміністративних  послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та   ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 1513,85 грн. з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2025 року.

Судді: