ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 317/1598/17
провадження № 51-884 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                   ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 29 вересня 2023 року й ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 грудня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015080230000351, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Сергіївка Юр`ївського району Дніпропетровської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 29 вересня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
До набрання вироком законної сили суд обрав стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду й ухвалив рахувати строк покарання з моменту його затримання.
Також суд у вироку задовольнив частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 і постановив стягнути на її користь з ОСОБА_7 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди і відмовив у  задоволенні інших позовних вимог, а цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, залишив без розгляду.
Крім того, у вироку суд розподілив процесуальні витрати і вирішив долю речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 04 березня 2015 року близько 10:20, діючи з умислом на вбивство ОСОБА_8 з корисливих мотивів, а саме з метою уникнення матеріальних обов`язків перед останньою та неповернення їй грошових коштів, наданих йому в борг, на загальну суму 7000 доларів США, що становило 166 390 грн, маючи при собі вогнепальну мисливську зброю невстановленого зразка, прибув за місцем проживання потерпілої на АДРЕСА_3 , де почав примушувати ОСОБА_8 відмовитися від матеріальних претензій до нього та повернути наявні в неї боргові розписки, складені ним у минулому. Після відмови потерпілої виконати ці вимоги ОСОБА_7 , реалізовуючи свій умисел на вбивство, дістав з-під куртки зброю і направив її в бік голови потерпілої. Однак  ОСОБА_8 для захисту свого життя і здоров`я, запобігаючи наявній небезпеці, обома руками схопилася за ствол зброї та спрямувала її в сторону, тим самим вчинила активний опір злочинним діям ОСОБА_7 , який у цей момент здійснив постріл. Куля від пострілу потрапила в підлогу будинку. В результаті опору ОСОБА_8 було заподіяно опік шкіри 1 ступеню області правої кисті, який кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Після цього ОСОБА_7 забрав боргові розписки та покинув місце скоєного ним злочину. Таким чином ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення умисного вбивства ОСОБА_8 до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 25 грудня 2023 року залишив без змін вирок місцевого суду.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді та вичерпанням можливостей для їх отримання. Вважає, що суди попередніх інстанцій дали неналежну оцінку протоколу огляду місця події від 08 березня 2015 року, який, на його думку, є недопустимим доказом через його неналежне оформлення. Обґрунтовуючи ці доводи, вказує про незазначення в протоколі  відомостей щодо участі потерпілої в слідчій дії, неповідомлення учасників про застосування технічних засобів фіксації та їх характеристики і водночас незаповнення інших полів. Крім того, захисник твердить про відсутність оригінального примірника технічного носія інформації із зафіксованою слідчою дією, суперечності між відомостями, зафіксованими в протоколі та додатках до нього у вигляді фототаблиць, недостатнє зазначення характеристик вилучених предметів. Також не погоджується з тим, що суди, перевіряючи достовірність зазначених у протоколі відомостей,  надали перевагу показанням допитаних свідків, безпідставно відхиливши здобутий в іншому кримінальному провадженні висновок експерта, який, на думку захисника, доводить фальсифікацію їхніх підписів у протоколі. З огляду на викладене вважає недопустимими за доктриною «плодів отруйного дерева» похідні від протоколу огляду місця події експертизи стосовно речових доказів, які до того ж, на думку захисника, не є належними. Крім того, просить урахувати, що сторона захисту не була ознайомлена в порядку ст. 290 КПК України з файлами, наданими операторами стільникового зв`язку, які використані для доведення винуватості засудженого. Водночас захисник наголошує на тому, що суд належним чином не перевірив достовірність цих доказів. Крім того, захисник вважає, що факт виконання або невиконання зобов`язання за договором позики не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідка, не зважаючи на що суди врахували в цьому кримінальному провадженні показання допитаних свідків і потерпілої, які, на його думку, є недостовірними, нелогічними й суперечливими. Далі захисник наводить доводи, які стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження внаслідок надання неправильної оцінки дослідженим доказам з точки зору їх належності й достовірності, та підсумовує, що здобутих доказів недостатньо для доведення винуватості засудженого поза розумним сумнівом. Наголошує, що версія сторони захисту полягає в тому, що це кримінальне провадження є сфальсифікованим, розпочатим за завідомо неправдивим повідомленням про злочин та подальшим штучним створенням доказів і цю версію, на його думку, суди не спростували. Крім того, захисник твердить про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягають у врученні стороні захисту копії вироку суду першої інстанції, який за змістом відрізняється від того, що долучено до матеріалів кримінального провадження і опубліковано в Єдиному державному реєстрі судових рішень, внаслідок чого було порушено право на захист.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, та представник потерпілої ОСОБА_10 подали письмові заперечення на касаційну скаргу захисника, в яких просять залишити судові рішення без змін як законні, а скаргу - без задоволення як необґрунтовану.
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 просили задовольнити касаційну скаргу захисника на викладених у ній підставах.
Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1). Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги (ч. 2).
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції відповідно до ст. 438 КПК України є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Приписами ст. 370 КПК України визначено, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту наведених положень кримінального процесуального закону випливає, що суд перед ухваленням судового рішення повинен у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, розглянути всі надані сторонами докази, оцінити за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів -з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та залежно від установлених обставин правильно застосувати закон України про кримінальну відповідальність. Водночас, з огляду на положення статей 368, 374 КПК України, відповіді на питання, які вирішуються при ухваленні вироку, повинні бути точними, чіткими, відповідними, правильними з погляду закону; вони не повинні містити жодних суперечностей.
Так, за приписами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Закон не вимагає детального викладу обставин вчинення кримінального правопорушення, однак ті, які мають важливе значення і безпосередньо впливають на юридичну оцінку діяння, з урахуванням вимог ст. 91 КПК України, повинні бути відображені при формулюванні обвинувачення.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Ознаки суб`єктивної сторони вчинених кримінальних правопорушень та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь та їх наслідків встановлюються судами на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених кримінальних правопорушень та закріплених належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому КПК та оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Так, замах на вчинення вбивства має місце тоді, коли діяння винного було безпосередньо спрямоване на позбавлення життя іншої людини, але злочинний наслідок (смерть) не настав з причин, незалежних від волі винного. Замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі (ч. 2 ст. 15 КК України). 
Замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. Якщо такий умисел не встановлений, особа не може нести відповідальність за замах на вбивство. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, характер їх стосунків. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
У разі, якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК України як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого кримінального правопорушення і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації кримінального правопорушення.
Згідно з вироком місцевого суду, ОСОБА_7 , діючи з умислом на вбивство ОСОБА_8 з корисливих мотивів, а саме з метою уникнення матеріальних обов`язків перед останньою та неповернення отриманих від неї в борг грошових коштів, прибув за місцем мешкання потерпілої з вогнепальною мисливською зброєю невстановленого зразка, сховавши її під куртку. Як установили суди, ОСОБА_7 спочатку примушував ОСОБА_8 відмовитися від матеріальних претензій до нього й повернути складені ним боргові розписки, а після відмови потерпілої виконати його вимоги, з метою її вбивства дістав зброю, споряджену мисливським патроном 16-го калібру, та направив її в бік голови потерпілої. Остання, захищаючись, обома руками схопилася за ствол зброї та спрямувала її в сторону, а ОСОБА_7 в цей момент здійснив постріл, від якого куля потрапила в підлогу. В результаті активного опору ОСОБА_8 було спричинено опік шкіри 1 ступеню в області правої кисті, який кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Після цього ОСОБА_7 забрав складені ним у минулому боргові розписки та покинув місце скоєного ним злочину. Підсумувавши, суд у вироку зазначив, що ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення умисного вбивства ОСОБА_8 до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.
Однак з такого формулювання обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, переконливо не вбачається, в чому саме полягає закінчений замах на умисне вбивство, а чіткість та конкретність викладення у вироку фактичних обставин скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення викликає сумнів.
Так, обґрунтовуючи висновок про те, що ОСОБА_7 діяв з умислом на вбивство потерпілої з корисливих мотивів, суд першої інстанції послався на те, що між ними існували розбіжності з приводу боргових зобов`язань, а за показаннями ОСОБА_8 , засуджений, не повернувши борг, перед пострілом зазначив, що таким чином прагне вирішити вказану проблему. Також суд зазначив, що обстановка скоєного злочину, описана потерпілою поведінка ОСОБА_7 , що передувала події та послідувала після неї, спосіб і знаряддя вчинення діяння, направлення приведеної в бойову готовність зброї в голову потерпілої у приміщенні з обмеженим простором, на незначній відстані та здійснення пострілу, свідчить про наявність умислу на заподіяння смерті останній, спонукальною причиною якого послугувала конфліктна ситуація з питань щодо боргових зобов`язань, оскільки в цьому випадку ОСОБА_7 повністю усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій і що саме його конкретні дії можуть спричинити суспільно небезпечний наслідок у вигляді загибелі потерпілої, та у загальному виді передбачав розвиток причинного зв`язку між своїми діями і можливим його наслідком. Суд зауважив, що всі дії ОСОБА_7 під час злочину мали послідовно умисний характер: останній виконав усі дії, які вважав необхідним для доведення злочину до кінця, але смерть потерпілої не настала з причин, що не залежали від його волі, а саме завдяки активному опору з боку ОСОБА_8 , яка для захисту свого життя і здоров`я, запобігаючи наявній небезпеці, обома руками схопилася за ствол зброї та спрямувала її в сторону, тим самим змінивши траєкторію пострілу.
Разом із тим, наведене судом обґрунтування кримінально-правової оцінки вчиненого ОСОБА_7 діяння є суперечливим за своїм змістом. 
Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_7 після відмови потерпілої віддати боргові розписки дістав зброю і здійснив один постріл, куля від якого попала в підлогу. В результаті пострілу потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження, причому не було з`ясовано чи могли вони бути заподіяні на одній руці за умови тримання ствола рушниці обома руками, як про це вказано в обвинуваченні. Далі, згідно з показаннями потерпілої, після пострілу вона впала, а потім побігла в іншу кімнату, ОСОБА_7 більше не бачила, а коли повернулася, виявила відсутність боргових розписок, які вона не віддала на його вимогу, а залишила на столі в кімнаті, де відбувалася подія. Тобто  ОСОБА_7 вимагав повернути боргові розписки і після пострілу в підлогу, розуміючи, що потерпіла не позбавлена життя, не вчинив жодних інших дій для доведення умислу на вбивство до кінця, замість цього лише забрав боргові розписки і покинув місце події. Наведене ставить під сумнів, що основним об?єктом посягання під час учинення злочину було саме життя потерпілої, адже після заподіяння потерпілій указаних легких тілесних ушкоджень в описаній судом обстановці не встановлено, чи дійсно ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення свого умислу до кінця і які саме обставини, що не залежали від його волі, перешкодили йому в цьому. 
Отже, визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні закінченого замаху на вбивство з корисливих мотивів, суд достатньо не обґрунтував свогорішення в частині того, які фактичні обставини свідчать про наявність у засудженого умислу саме на позбавлення життя потерпілої і про те, що ОСОБА_7 вважав, що виконав усі дії для досягнення смерті потерпілої, а також про те, з яких саме об`єктивних причин, які не залежали від волі засудженого, кримінальне правопорушення, передбачене п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, не було закінчене. 
Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій належним чином не перевірено обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, необхідних для правової оцінки дій засудженого та які, відповідно до ст. 91 КПК України, входять до предмету доказування, що перешкодило судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення.
У зв`язку з тим, що з?ясування зазначених обставин є суттєвими для встановлення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115  КК України, і вимагає оцінки доказів з точки зору їх достовірності та достатності, в силу положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції позбавлений можливості вирішити це питання.
З огляду на викладене, оскільки судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК України, в силу пунктам 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК  України ці судові рішення необхідно скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Під час нового розгляду суду слід усунути порушення, вказані в цій постанові, об`єктивно з`ясувати обставини, які мають істотне значення для правової оцінки дій  ОСОБА_7 , та постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
З огляду на наявність вищезазначених істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам, викладеним у касаційній скарзі, і вважає, що зазначені недоліки може виправити суд першої інстанції при новому розгляді кримінального провадження.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.
Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, а тому, скасовуючи судові рішення, суду касаційної інстанції необхідно визначитися стосовно обрання запобіжного заходу.
Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні замаху на особливо тяжкий умисний злочин проти життя та здоров`я особи, не вирішуючи наперед питання про його винуватість чи невинуватість, з метою попередження ризику переховування обвинуваченого від суду, оскільки він не може не усвідомлювати ймовірність визнання його винуватості за висунутим йому обвинуваченням, колегія суддів вважає за необхідне обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями  434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 29 вересня 2023 року й ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обрати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто з 28 серпня до 26 жовтня 2025 року.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_11                                   ОСОБА_2                                    ОСОБА_3