КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 369/11936/22                                                                           Головуючий у суді І інстанції: Фінагеєва І.О.
провадження №22-ц/824/12166/2025                                                     Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 вересня 2025 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Янчук І.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Панової Ірини Юріївни, яка діє в інтересах правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьов Іван Сергійович, Київський державний нотаріальний архів, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», Гостомельська селищна військова адміністрація Бучанського району Київської області про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3  про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що ОСОБА_4 була рідною бабою ОСОБА_1 .. Згідно з свідоцтвом про право власності від 13 грудня 1999 року ОСОБА_5 на праві власності належав будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_5 була власником земельної ділянки площею 0,0406 га, наданої їй для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
28 грудня 1999 року на підставі договору дарування ОСОБА_6 набув у власність від ОСОБА_4 13/25 частки спірного житлового будинку. Інші 12/25 частки будинку залишилися у власності ОСОБА_4 ..
14 листопада 2001 року ОСОБА_4 залишила заповіт, яким на випадок смерті все майно заповідала сину ОСОБА_7 (батьку позивача). Станом на 24 липня 2004 року заповіт не анульований.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .. Після її смерті залишилося майно: 12/25 частки житлового будинку та земельна ділянка площею 0,0406 га за адресою: АДРЕСА_1 . Разом зі спадкодавцем на момент смерті були зареєстровані її чоловік ОСОБА_8 , син ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 ..
За таких умов нерухоме майно було успадковане по 4/25 житлового будинку та по 1/3 частки земельної ділянки кожним зі спадкоємців.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 .. Належне йому майно було успадковане його батьком ОСОБА_8 та сином ОСОБА_1 по 2/25 житлового будинку та 1/6 частки земельної ділянки кожним.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 .. Після його смерті відкрилася спадщина на частку нерухомого майна, яке спадкодавець успадкував після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_8 ..
16 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті його дядька ОСОБА_6 , оскільки вважає, що майно, яке входить до спадкової маси, належало його батьку ОСОБА_9 . Однак, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Позивач зауважує, що ОСОБА_7 , на ім`я якого був складений ОСОБА_4 заповіт, помер через 7 днів після смерті матері. Внаслідок зазначеного заповіту був порушений порядок успадкування майна спадкоємцями, оскільки зазначений документ підлягає визнанню недійсним.
За таких обставин, враховуючи недійсність оспорюваних свідоцтв про право на спадщину позивач вважає, що спірне нерухоме майно мало бути успадковане у такий спосіб: 21/50 житлового будинку та 7/8 частки земельної ділянки за ОСОБА_1 та 3/50 житлового будинку і 1/8 земельної ділянки за ОСОБА_8 ..
Враховуючи наведене, позивач просить суд:
–визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на 4/25 житлового будинку та на 1/3 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_6 ;
–визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на 4/25 житлового будинку та на 1/3 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_8 ;
–визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/25 житлового будинку та на 1/6 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_8 ;
–визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/25 житлового будинку та на 1/6 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_1 ;
–визнати за ОСОБА_1 право власності на 21/50 житлового будинку та 7/8 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Панова І.Ю., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що позивачу не зрозуміло для чого суд першої інстанції акцентує увагу щодо обсягу на момент смерті належало ОСОБА_6 право спільної часткової власності на спірне нерухоме майно, а також ким та у якому обсязі майно після смерті ОСОБА_6 було успадковане, оскільки позивачем у справі було надано доказ - Заповіт від 14 листопада 2001 року, складений ОСОБА_4 , відповідно до якого у випадку її смерті все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що належатиме їй на день її смерті і на що вона за законом матиме право заповідає у власність сину - ОСОБА_7 (батьку позивача),
Саме наявність Заповіту від 14 листопада 2001 року свідчить про те, що ОСОБА_6 не мав права спадкувати майно після смерті своєї матері - ОСОБА_4 , оскільки своє майно вона заповіла - ОСОБА_7 (батько позивача). А тому Свідоцтва про право на спадщину за законом, які він отримав після смерті своєї матері підлягають визнанню недійсними та скасуванню.
Представник апелянта вказувала, що позивач довів, що має право на частку у спірному нерухомому майні у більшому розмірі, ніж та що була ним успадкована на момент звернення з позовом.
Так, позивачем було надано суду першої інстанції заповіт, залишений на користь його батька - ОСОБА_7 його матір`ю ОСОБА_4 , яким на випадок її смерті все майно, що належатиме їй на день її смерті вона заповідає у власність сину - ОСОБА_7 . Тобто після смерті ОСОБА_7 , враховуючи той факт, що він мав успадкувати майно згідно Заповіту, його спадкове майно мав успадкувати єдиний син - ОСОБА_1 . Але на момент смерті ОСОБА_10 був живий його батько - ОСОБА_8 , а він, як відомо, був на той момент пенсіонером - непрацездатною особою, який спадкує незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (ч. 1 ст. 1241 ЦК України).
Позивач у позовній заяві роз`яснив та порахував частку в майні, яка мала б належати йому згідно спадкування за заповітом. Тобто, враховуючи положення заповіту та положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України майно, яке належало на момент смерті ОСОБА_7 підлягає розподілу наступним чином:
ОСОБА_1 - 21/50 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та 7/8 земельної ділянки площею 0,0406 га (під будівлями), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_8 - 3/50 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та 1/8 земельної ділянки площею 0,0406 га (під будівлями), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, після смерті ОСОБА_4 був порушений процес спадкування майна, яке вона залишила після своєї смерті, а тому всі свідоцтва про право на спадщину за законом, які були видані нотаріусом на спадкове майно, яке залишилось після її смерті та після смерті ОСОБА_7 підлягають скасуванню та визнанню недійсними.
Також майно, яке заповідала ОСОБА_4 своєму сину - ОСОБА_7 , мав успадкувати ОСОБА_1 (з урахуванням прав пенсіонера - ОСОБА_8 ), а його право власності як спадкоємця на спадкове майно, а саме: 21/50 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та 7/8 земельної ділянки площею 0,0406 га (під будівлями), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, оскільки воно не визнається його дядьком - ОСОБА_3 .
06 червня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 – адвоката Петришак А.Я., просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказував на те, що з матеріалів справи не вбачається, коли конкретно і при яких обставинах позивачу стало відомо про порушення його прав та існування заповіту ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 та якими доказами вказане підтверджено. Отже вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що позивач не знав та не міг знати до 24 листопада 2022 року, про порушення своїх прав внаслідок видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на нерухоме майно.
Вважає, що оскільки до суду позивач звернувся лише у листопаді 2022 року, хоча з 18 травня 2005 року у нього виникла об`єктивна можливість дізнатися про порушення спадкових прав (про обсяг спадкового майна, на яке мав право його батько) існують підстави для відмови в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності. При цьому, з 12 березня 2007 року позивач досягнув повноліття, проте реалізував своє право на звернення до суду через 17 років після видачі оспорюваних свідоцтв та через 15 років з моменту досягнення повноліття. Отже позивач пропустив позовну давність, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що після смерті ОСОБА_4 спірне нерухоме майно було успадковане ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .. Після смерті ОСОБА_7 його частка нерухомого майна була успадкована ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ..
Станом на час розгляду спірних правовідносин згідно з листом приватного нотаріуса Леденьова І.С. ОСОБА_6 також помер, однак відсутні належні та допустимі докази того, в якому обсязі на момент смерті належало ОСОБА_6 право спільної часткової власності на спірне нерухоме майно, а також ким та у якому обсязі майно після смерті ОСОБА_6 було успадковане.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про порушення прав ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_11 , оспорюваними свідоцтвами на право на спадщину, оскільки ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_11 , не довів, що йому відповідно до закону має належати частка у спірному нерухомому майні у більшому розмірі, ніж була успадкована на момент звернення з позовом.
Такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Горенської сільської ради від 19 лютого 1993 року, ОСОБА_4 надано у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору дарування від 28 грудня 1999 року, зареєстрованого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-3555 ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у дар 13/25 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
14 листопада 2001 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все своє майно, яке належатиме їй на момент смерті, ОСОБА_7 .. Заповіт посвідчений Мазниченко Т.М., секретарем виконавчого комітету Ради народних депутатів. Заповіт підписаний особисто ОСОБА_4 . Зареєстровано в реєстрі за № 136.
Відповідно до державного акта на право власності на землю, виданого на підставі рішення Горенської сільської Ради народних депутатів площею 0,1452 га. Акт зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 880.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .
За змістом копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_7 є сином ОСОБА_8 та ОСОБА_4 ..
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_12 ..
18 травня 2005 року № 482 ОСОБА_8 та ОСОБА_1 звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 ..
18 травня 2005 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 (а.с. 18,20 том 2).
18 травня 2005 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 1-1114, за змістом якого відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_4 на 12/25 частин житлового будинку та земельну ділянку площею 0,0406 га за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 успадкував 4/25 частки житлового будинку та 1/3 частку земельної ділянки.
Крім того, ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку зазначеного спадкового майна, зареєстроване в реєстрі за №1-1111. На іншу 1/3 частку спадкового майна свідоцтво про право на спадщину не було видане.
18 травня 2005 року ОСОБА_8 отримав свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 1-1107, за змістом якого ОСОБА_8 успадкував 2/25 частки житлового будинку та 1/6 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину на інші 2/25 частки житлового будинку та 1/6 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 було видане ОСОБА_1 , зареєстроване за номером 1-1169.
14 жовтня 2022 року ОСОБА_1 склав заповіт, за умовами якого заповів ОСОБА_2 все належне йому на праві власності майно на момент смерті. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Мазуром Р.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 461.
24 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6 ..
За змістом листа приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області від 16 вересня 2022 року № 970/02-14 ОСОБА_1 роз`яснено, що після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є спадкоємець за законом другої черги спадкування на підставі статті 1262 ЦК України, який спадщину прийняв. Крім того, приватний нотаріус вказав на те, що ОСОБА_1 пропустив строк для прийняття спадщини, встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 .
28 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.
За змістом листа КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 12 червня 2023 року № 925 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано:
-на 4/25 за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 18 травня 2005 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1113;
-на 4/25 частини за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 18 травня 2005 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1111;
-на 2/25 частини за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 18 травня 2005 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1107;
-на 13/25 частин за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 28 грудня 1999 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Коцюрбою Г.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-3555;
-на 2/25 частини за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 13 грудня 1999 року виконавчим комітетом Горенської сільської ради згідно з рішенням від 19 лютого 1999 року № 7.
Відповідно до копії довідки приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Леденьова І.С. станом на 08 листопада 2023 року № 2030/01-16 єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_1 є ОСОБА_2 ..
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 1269 ЦК України особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун.
Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину
є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
За таких обставин, апеляційний суд, виходячи з викладеного, та надавши належну оцінку представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши, що батьку позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_7 відійшло за після смерті ОСОБА_4 за заповітом наступне майно: 4/25 житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та 1/3 земельної ділянки площею 0,0406 га (під будівлями), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; приймаючи до уваги, що ОСОБА_7 за життя не відмовився від належної йому частки успадкованого майна.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.
На момент смерті ОСОБА_7 залишилось майно, яке йому відійшло за заповітом після смерті його матері – ОСОБА_4 , однак яке ОСОБА_7 не встиг оформити.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент смерті батька ОСОБА_7 позивачу було 15 років. Тобто відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України позивач мав можливість подавати від свого імені заяви про прийняття спадщини.
Встановлено, що майно ОСОБА_7 було розподілено наступним чином:
2/25 житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та 1/6 земельної ділянки площею, 0,0406 га (під будівлями), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відійшли батькові ОСОБА_7 – ОСОБА_8 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 2005 року.
2/25 житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та 1/6 земельної ділянки площею, 0,0406 га (під будівлями), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відійшли синові – ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 2005 року.
В позовній заяві позивач ОСОБА_1 посилався на те, що про наявність заповіту (залишеного на користь свого батька) він не знав, та на той момент він був неповнолітнім. Однак до нотаріуса з заявою про отримання спадкового майна після смерті батька звернувся вчасно та отримав свідоцтво про право на спадщину на 4/25 житлового будинку та 1/6 частину земельної ділянки.
В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_8 . Спадкове майно, яке залишилось після його смерті успадкував його син – ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 .
16 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьову І.С. для оформлення спадкового майна, яке залишилось після смерті його дядька - ОСОБА_6 , оскільки вважав, що частина майна, яка залишилась після смерті дядька належала в дійсності його батьку - ОСОБА_7 .
Однак нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьов І.С. відмовив ОСОБА_1 у прийнятті спадщини після смерті дядька.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що право позивача ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , підлягає захисту, оскільки останнього незаконно було усунуто від спадкування його частину будинку та земельної ділянки після смерті батька – ОСОБА_7 , який успадкував частину землі та будинку після смерті матері за заповітом, однак за життя не зміг оформити, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту того, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся своєчасно за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право.
Практика Верховного Суду щодо застосування позовної давності є усталеною.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 192/110/20.
У постанові Великої Палати Верховного суду від 04 грудня 2018 року по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог (пункт 7.10 постанови).
Встановивши, що з 12 березня 2007 року (момент коли позивач ОСОБА_1 досягнув повноліття) позивач мав можливість дізнатись про порушене право, не звертався до суду задля захисту своїх на його думку порушених прав в межах строків позовної давності. Однак позивач звернувся до суду лише у листопаді 2022 року, тобто через 17 років після видачі оспорюваних свідоцтв та через 15 років з моменту досягнення повноліття. 
У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 пропустив позовну давність, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
В контексті визначення періоду коли ОСОБА_1 довідався або міг довідатися про порушення свого права апеляційним судом взято до уваги факт отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 2005 року (а.с. 18, 20 том 2) після смерті свого батька та невчинення належних юридичних дій до листопада 2022 року (момент звернення з позовом до суду) щодо оспорювання розміру визначеної йому частки у праві власності на спірне нерухоме майно.
З огляду на приписи частини першої статті 265 ЦК України, а також відсутність відповідного клопотання позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності з наведенням обґрунтованих підстав вважати причини такого пропуску поважними, з урахуванням доводів представника відповідача ОСОБА_13 – адвоката Петришак А.Я. які викладені у відзиві на апеляційну скаргу щодо пропуску ОСОБА_1 позовної давності при зверненні до суду з позовом у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні законні підстави для задоволення позову, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі№ 911/3680/17 та у справі № 911/3677/17).
Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 359/4206/19).
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову, але не дослідив наявні в матеріалах справи докази та не з`ясував обставини, стосовно того, що позивачем мав право на частку у спадковому майні, але останнім пропущено строк позовної давності та питання про його поновлення ним не ставилось, у зв`язку із чим колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у відмові у позові у редакції цієї постанови.
Суд апеляційної інстанції вважає, що причина пропуску позовної давності, а саме те, що позивачу ОСОБА_1 повідомив дядько у жовтні 2021 році про наявність заповіту на ім`я його батька від імені матері батька є неповажними причинами, оскільки у позивача була об`єктивна можливість дізнатись у нотаріуса про наявність заповіту.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З наведених підстав оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні позову підлягає зміні в мотивувальній частині, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.
Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Панової Ірини Юріївни, яка діє в інтересах правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено «10» вересня 2025 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       Є.В. Болотов

                                                                                                 С.Г. Музичко