ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 161/15794/24
провадження № 61-17493св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд):головуючого - Крата В. І., суддів:                Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач)
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В. 
у справі
за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)
до
відповідача Житлово-комунального підприємства № 2 (далі - відповідач, ЖКП № 2)
про визнання протиправними рішення, дій та бездіяльності посадових осіб підприємства, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди,
ухвалив постанову про таке:
І. Короткий зміст позовної заяви
1.           У серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просиввизнати протиправними рішення, дії та бездіяльність посадових осіб ЖКП № 2, зобов`язати відповідача здійснити зарахування сплачених ним коштів у розмірі 2 330,90 грн до часткового погашення заборгованості за послуги з утримання будинку і прибудинкової території, а також стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.
ІІ. Короткий зміст ухвал суду першої інстанції
2.           Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення наявного у ній недоліку. Позивачеві необхідно було за вимогу про стягнення моральної шкоди сплатити судовий збір у розмірі 1 211,20 грн та надати суду відповідний платіжний документ. 
3.           11 вересня 2024 року позивач подав до суду заяву про роз`яснення судового рішення та звільнення від сплати судового збору.
4.           Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2024 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.
5.           Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з таких мотивів:
-                  недоліки позовної заяви позивач не усунув, судовий збір не сплатив;
-                  позивач не звільнений від сплати судового збору у відповідності до положень статті 22 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ)за вимогу про відшкодування моральної шкоди;
-                  предмет цього позову не включає захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю, тому підстав для задоволення заяви про звільнення позивача від сплати судового збору немає.
ІІІ. Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції
6.           Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції про повернення позовної заяви, позивач оскаржив її в апеляційному порядку та просив звільнити його від сплати судового збору з огляду на важкий майновий стан.
7.           Ухвалою Волинського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, апеляційну скаргу на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2024 року залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення наявного у ній недоліку. Позивачеві необхідно було надати оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 605,60 грн.
8.           Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована так:
-                  додані до апеляційної скарги докази не свідчать про скрутний майновий стан позивача та не є переконливою підставою для звільнення його від сплати судового збору;
-                  передбачена статтею 8 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон від 08 липня 2011 року № 3674-VI) можливість звільнення від сплати судового збору є правом суду, а не його обов`язком, і застосовується, як правило, у виключних випадках;
-                  розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, не перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача за попередній календарний рік.
9.           25 жовтня 2024 року позивач подав заяву, у якій просив повторно розглянути обставини та підстави звільнення його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги через неможливість виконання ухвали суду щодо сплати такого збору у розмірі, визначному для працездатних осіб, до яких він не належить. Позивач також просив сплату судового збору разом з іншими судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини дев`ятої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) покласти на відповідача. Обґрунтував тим, що у жовтні 2024 року отримав пенсію за віком у розмірі 3 717,22 грн, яка є єдиним джерелом його існування та з якої йому необхідно ще сплатити житлово-комунальні послуги за вересень поточного року у розмірі 2 191,33 грн. З урахуванням суми судового збору (605,60 грн) залишок його пенсії складе 920,62 грн.
10.        Ухвалою Волинського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року позивачеві продовжено строк для усунення недоліку апеляційної скарги, визначеного ухвалою цього ж суду від 09 жовтня 2024 року, щодо сплати судового збору на 5 днів з дня вручення копії цієї ухвали, а також роз`яснено наслідки невиконання вимог ухвали суду.
11.        Суд апеляційної інстанції в ухвалі звернув увагу позивача на те, що саме річний розмір доходу особи за попередній календарний рік, а не місячний, ураховується при вирішенні питання про звільнення особи від сплати судового збору. 
12.        Разом з тим, апеляційний суд не вбачав підстав для застосування положень частини дев`ятої статті 141 ЦПК, оскільки не встановив випадку зловживання ЖКП №2 чи його представником процесуальними правами, а позивачем не доведено, що спір виник внаслідок неправильних дій ЖКП № 2.
13.        11 листопада 2024 року позивач подав заяву, в якій втретє просив звільнити його від сплати судового збору.
14.        Ухвалою Волинського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року апеляційну скаргу позивача на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2024 року визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.
15.        Повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у встановлений судом строк недолік апеляційної скарги позивач не усунув та судовий збір не сплатив.
16.        Разом з тим, апеляційний суд виснував, що обставини і підстави щодо неможливості сплати судового збору, які позивач навів у заяві від 11 листопада 2024 року, вже були викладені у раніше поданих до апеляційного суду заявах та були предметом розгляду апеляційного суду, з приводу чого у цій справі постановлені відповідні ухвали від 09 та 30 жовтня 2024 року.
ІV. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
17.        У касаційній скарзі позивач, зокрема, просить ухвалу суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги скасувати та направити справу на новий розгляд. Також позивач просить постановити окрему ухвалу відповідно до частини десятої статті 262 ЦПК у зв`язку з порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
18.        Касаційна скарга містить таке обґрунтування:
-                  у позовній заяві були заявлені вимоги споживача до надавача комунальної послуги, і такі вимоги не стосувалися майнового характеру. При поданні позовної заяви згідно із частиною третьою статті 22 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ позивач судовий збір не сплачував, а вказав це як підставу, яка звільняла його від вчинення такої процесуальної дії;
-                  додатково позивач вказував на інші обставини, за якими суд мав право звільнити його від сплати судового збору; 
-                  суд першої інстанції, мотивуючи тим, що пільга щодо сплати судового збору підлягає застосуванню лише у випадку, коли позивач пред`явив позов, пов`язаний із порушенням його прав як споживача, та зазначивши, що дія Закону від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ не розповсюджується на вимогу про стягнення моральної шкоди, що суперечить частині другій статті 22 цього Закону, поділив позовну заяву на дві частини, не визначаючи своєї позиції стосовно звільнення від сплати судового збору, опираючись на частину третю статті 23 Цивільного кодексу України;
-                  ухвала апеляційного суду від 14 листопада 2024 року, як і попередні ухвали цього суду, постановлені формально, без урахування норм процесуального права, які надають можливість набуття права на доступ до суду для справедливості, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення справи щодо захисту порушених та оспорюваних прав та інтересів позивача з урахуванням його майнового стану, який не дозволяє йому сплатити судовий збір;
-                  доводи трьох ухвал апеляційного суду не спростували обставин, вказаних в апеляційній скарзі та заявах, і доказів, доданих до них, щодо необхідності звільнення позивача від сплати судового збору.
V. Рух справи у суді касаційної інстанції
19.        23 грудня 2024 року позивачзвернувся з касаційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року.
20.        Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху.
21.        Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року позивачеві продовжено строк на усунення недоліків його касаційної скарги.
22.        Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на ухвалу суду першої інстанції, а також поновлено строк на касаційне оскарження ухвали суду апеляційної інстанції та відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача в цій частині.
23.        Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 15 серпня 2025 року.
24.        Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
25.        Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
VІ. Позиція Верховного Суду
26.        Переглянувши оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК), Верховний Суд зазначає таке.
27.        Статтею 129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи закріплено як одну із основних засад судочинства. Подальше її правове регулювання відображено в нормах ЦПК.
28.        Зокрема, статтями 17, 352 ЦПК гарантовано учасникам справи, а також особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
29.        В контексті дотримання права на справедливий суд, яке гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                  (далі - Конвенція), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (див. пункт 53 рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року, заява № 15123/03).
30.        «Право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним непрямим шляхом, особливо коли йдеться про умови прийнятності апеляції (див. пункт 33 рішення ЄСПЛ у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії» від 19 грудня 1997 року, заява № 155/1996/774/975). У багатьох випадках ЄСПЛ вирішував, що перш за все національні органи влади, зокрема суди, повинні вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства.
31.        ЄСПЛ визнав, що норми, які регулюють умови прийнятності апеляцій, спрямовані на забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, і що зацікавлені особи повинні очікувати, що ці правила будуть застосовані (див. пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Мікулова проти Словаччини» від 06 грудня 2005 року, заява № 64001/00).
32.        Право доступу до суду може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (див. ухвалу ЄСПЛ від 18 жовтня 2005 року щодо прийнятності у справі «МПП «Голуб» проти України»).
33.        За змістом частини четвертої статті 356 ЦПК до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
34.        Згідно з частиною другою статті 357 ЦПК до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, яка у свою чергу регулює питання залишення позовної заяви без руху, повернення заяви.
35.        Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (абзац перший частини першої статті 185 ЦПК).
36.        Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина третя статті 185 ЦПК).
37.        Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом від 08 липня 2011 року № 3674-VI.
38.        Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2024 року, позивач заявив клопотання про звільнення його від сплати судового збору у зв`язку із скрутним майновим станом.
39.        Відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору, суд апеляційної інстанції виходив з того, що розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, становить 605,60 грн, що не перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача за попередній календарний рік, а додані до апеляційної скарги докази не свідчать про скрутний майновий стан позивача та не є переконливою підставою для звільнення його від сплати судового збору у цій справі. 
40.        Поряд із цим апеляційний суд не врахував, що, звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що він є споживачем послуги з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, яку надає відповідач, а відповідно до частини третьої статті 22 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ споживачі звільняються від плати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
41.        Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ).
42.        Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17 частини першої статті 1 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ).
43.        У позовній заяві позивач просив визнати протиправними рішення, дії та бездіяльність посадових осіб ЖКП № 2, зобов`язати відповідача здійснити зарахування сплачених ним коштів до часткового погашення заборгованості за послуги з утримання будинку і прибудинкової території, а також стягнути відшкодування моральної шкоди.
44.        Згідно зі статтею 22 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
45.        Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що у статті 5 Закону від 08 липня 2011 року № 3674-VI визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз цього Закону і статті 22 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону від 08 липня 2011 року № 3674-VI, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. За основу приймається те, що стаття 5 Закону від 08 липня 2011 року № 3674-VI не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав. Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц).
46.        Верховний Суд у постанові від 29 січня 2025 року у справі № 359/7894/24 виснував, що особи, які є позивачами у справах про захист прав споживачів (включаючи вимоги про стягнення моральної шкоди), не повинні сплачувати судовий збір як при поданні позовних заяв, так і при поданні заяв про вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, а також при апеляційному або касаційному оскарженні судових рішень, ухвалених при розгляді таких заяв.
47.        Апеляційний суд не звернув увагу на зміст позовних вимог, які свідчать про те, що позов пов`язаний із захистом прав споживача комунальних послуг, наданих відповідачем, не врахував те, що позивач звільнений від сплати судового збору у цій справі на всіх стадіях судового процесу в силу приписів частини третьої статті 22 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ, у зв`язку з чим безпідставно поклав на позивача обов`язок зі сплати судового збору та передчасно визнав його апеляційну скаргу неподаною і повернув її.
48.        Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 521/1372/23.
VІІ. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
49.        Доводи касаційної скарги дають підстави вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
50.        Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
51.        Враховуючи, що порушення норм процесуального права допущені судом апеляційної інстанції, то справу необхідно направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
VІІІ. Щодо заяви про постановлення окремої ухвали
52.        Відповідно до частини першої статті 262 ЦПК суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. 
53.        У частині десятій статті 262 ЦПК передбачено, що суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.
54.        При вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року у справі № 461/10369/21).
55.        Оскільки позивач не навів обґрунтованих та достатніх підстав для постановлення окремої ухвали у межах обставин цієї справи, а колегія суддів не встановила допущення порушень норм матеріального або процесуального права, які зумовлювали б постановлення окремої ухвали, у задоволенні заяви позивача слід відмовити.
 
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 415, 416, 419, 420 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1.           У задоволенні заяви ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали відмовити.
2.           Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
3.           Ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко |