ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 361/2105/24
провадження № 61-13610св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Литвиненко І. В., Пророка В. В.,  
Сердюка В. В., 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Броварський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ільїчов Сергій Дмитрович, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області 
від 23 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Василишина В. О., та постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2024 року, ухвалену колегією у складі суддів Олійника В. І., Гаращенка Д. Р., Сушко Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог заяви 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про встановлення факту народження дитини.
В обґрунтування заяви вказувала, що вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у місті Маріуполі Донецької області. У неї та ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 . 
У серпні 2022 року вона перебувала на останніх тижнях вагітності та для збереження життя спільно з членами сім`ї змушена була залишити місце свого проживання у місті Маріуполі, на території якого тривали бойові дії.
Зазначала, що виїхати для безпечного народження дитини на територію України було неможливо, тому єдиним безпечним шляхом на той час була евакуація територією Російської Федерації.
ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи у місті Тамбов Російської Федерації, заявник народила дитину - ОСОБА_4 , реєстрація народження якої проведена ІНФОРМАЦІЯ_3 96800207 Відділом ЗАГС адміністрації Тамбовського району Тамбовської області Російської Федерації.
Після народження дитини заявник та члени її сім`ї переїхали до Німеччини, де й перебувають на даний час.
З метою встановлення факту народження дитини для проведення її подальшої реєстрації згідно із законодавством України заявник просила:
- встановити факт народження дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: місто Тамбов Тамбовської області Російської Федерації;
- внести відомості про батьків дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 : мати дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянку України, батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянина України.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 
2024 року відмовлено у задоволенні заяви.
Суд першої інстанції керувався тим, що факт народження ОСОБА_4 зареєстрований Відділом ЗАГС адміністрації Тамбовського району Тамбовської області Російської Федерації, про що складений відповідний актовий запис і видано свідоцтво про народження, тому відсутні підстави для встановлення юридичного факту народження у судовому порядку.
Постановою Київського апеляційного суду від 3 вересня 2024 року апеляційну скаргу Ільїчова С. Д. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області 
від 28 березня 2024 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для встановлення факту народження дитини, зазначивши про відповідність такого висновку обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У жовтні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ільїчов С. Д. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2024 року і постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду:
- від 31 січня 2024 року у справі № 643/1873/23 (провадження № 61-9113св23) про те, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою, зокрема, фактів народження фізичної особи та її походження. Свідоцтво про народження є основним документом, що засвідчує особу дитини до отримання паспорта громадянина України. Від наявності в дитини такого документа залежить виникнення у неї та реалізація особистих немайнових та майнових прав;
- від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) про те, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що, у свою чергу, унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи в Україні;
- від 15 вересня 2021 року у справі № 367/2656/20 (провадження № 61-16174св20) про те, що невизначеність норм процесуального права не може тлумачитись проти заявників і обмежувати їх право на судовий захист, у тому числі у справах окремого провадження, оскільки в Україні юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 3 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року 
у справі № 643/1873/23 (провадження № 61-9113св23), від 14 квітня 2022 року 
у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21), від 15 вересня 
2021 року у справі № 367/2656/20 (провадження № 61-16174св20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 1 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження - місто Маріуполь Донецької області, є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 19 серпня 2003 року Іллічівським 
РВ Маріупольського МУ УМВ в Донецькій області.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце народження -  місто Маріуполь Донецької області, також є громадянином України, про що свідчить паспорт 
серії НОМЕР_2 , виданий 28 листопада 2003 року Приморським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області.
З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 3 серпня 2022 року 96800207 Відділом ЗАГС адміністрації Тамбовського району Тамбовської області, суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Тамбов Тамбовської області Російської Федерації народилася ОСОБА_4 , про що 3 серпня 2022 року складено запис акта про народження № 110229680020700146001. Батьком дитини вказаний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а матір`ю - ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керувався суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).
Ця норма кореспондує зі статтею 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року.
У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 
11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.
У частинах першій та другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 
2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частини 3, 4 статті 49 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 144 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану України. Невиконання цього обов`язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 13 Закону України від 1 липня 
2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до СК України.
Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядок утворення медичної консультаційної комісії та положення про неї затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.
Відповідно до статті 22 Закону України «Про міжнародне приватне право» до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Аналогічно регламентовано зазначене питання у пункті 7 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, відповідно до якого документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини
у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (далі - Конвенція 1993 року), укладеної Державами-членами Співдружності Незалежних Держав (зокрема, Україною і Російською Федерацією) та ратифікованої Законом України 
від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою та скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 
1993 року», відповідно до якого дію Конвенції зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь.
Це означає, що дія Конвенції 1993 року, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих і посвідчених у Російській Федерації та Республіці Білорусь, незалежно від дати їх видачі, посвідчення.
Разом з тим, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 5 жовтня 1961 року в місті Гаазі (далі - Конвенція 1961 року). Відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» Конвенція набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з Російською Федерацією та Республікою Білорусь.
Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.
Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 4 лютого 
2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Таким чином, станом на день розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій свідоцтво про народження, видане на території Російської Федерації, не потребує будь-якої легалізації.
Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22 (провадження № 61-4479св23), від 5 серпня 2024 року у справі № 643/8133/23 (провадження № 61-11539св24) та від 4 серпня 2025 року у справі № 757/27745/24-ц (провадження № 2461св25).
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що свідоцтво про народження дитини, видане компетентними органами Російської Федерації, є дійсним лише за умови належного засвідчення (апостиль/консульська легалізація), проте такий висновок не вплинув на правильність вирішення справи по суті.
У справі, що переглядається, суди встановили, що факт народження дочки заявника у місті Тамбов Тамбовської області Російської Федерації зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави. Відділом ЗАГС адміністрації Тамбовського району Тамбовської області Російської Федерації складено актовий запис про народження ОСОБА_6 № НОМЕР_4 від 3 серпня 2022 року та видано відповідне свідоцтво НОМЕР_3 , копію якого заявник долучила до заяви про встановлення факту.
Встановивши, що свідоцтво про народження ОСОБА_4 видане відповідно до законодавства іноземної держави, на території якої народилася дочка заявника, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для встановлення факту народження.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування 
судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 31 січня 2024 року 
у справі № 643/1873/23 (провадження № 61-9113св23), оскільки у вказаній справі Верховний Суд зазначив про помилковість висновків судів про відмову у відкритті провадження у справі за заявою про встановлення факту народження дитини на території іноземної держави з огляду на те, що невизначеність норм процесуального закону не може тлумачитись проти заявників і обмежувати їх право на судовий захист, у тому числі у справах окремого провадження. У справі № 643/1873/23 Верховний Суд не викладав висновків по суті вирішення відповідної заяви, 
а у справі, яка переглядається, суди вирішили заяву по суті.
З аналогічних підстав підлягають відхиленню доводи заявника про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2021 року 
у справі № 367/2656/20 (провадження № 61-16174св20).
Безпідставними є посилання заявника про неврахування судами висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 квітня 2022 року 
у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21), оскільки вказаною постановою касаційний суд переглядав судові рішення у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, тому правовідносини у справі № 308/9708/19 не є подібними правовідносинам, які виникли у справі, що переглядається, зокрема, мають інший предмет та підстави позову, судами у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини.
Отже доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК 
України оскаржувані судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ільїчов Сергій Дмитрович, залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 
2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді | І. М. Фаловська С. О. Карпенко І. В. Литвиненко В. В. Пророк В. В. Сердюк