ПОСТАНОВА 
Іменем України

28 жовтня 2025 року                                                         м. Кропивницький

справа № 397/328/17
провадження № 22-ц/4809/1436/25 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Письменного О. А.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2017 року у складі головуючого судді Отян О. В.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (21 травня 2018 року назву ПАТ КБ «Приватбанк» змінено на АТ КБ Приватбанк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути із відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором № KGLWGA01580004 від 07 серпня 2008 року у розмірі 14 303,45 долл. США, що за курсом 26,97 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27 лютого 2017 року складає 385764.05 грн, яка складається з наступного:-        14303.45 долл. США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту).
В обґрунтування зазначено, що 07 серпня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KGLWGA01580004.
Згідно умов договору позивач зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 19545,63 долл. США терміном до 07 серпня 2028 року, а відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.?
Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідачка повинна надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідачка сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, та надав відповідачці кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.
Разом з тим, відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.
Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526. 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Заочним рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість, згідно кредитного договору №KGLWGA01580004 від 07 серпня 2008 року, у розмірі 14 303 долара США 45 центів, що за офіційним курсом НБУ від 06 червня 2017 року складає - 26,280938 грн за 1 долар США, становить 375 908 гривень 08 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судові витрати у розмірі 5 786 гривень 46 копійок.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що під час розгляду справи було встановлено, що на підставі договору № KGLWGA01580004 від 07 серпня 2008 року відповідачці надано кредитні кошти на строк з 07 серпня 2008 року по 07 серпня 2028 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 19545, 63 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка кредитні кошти отримала, вчасно не виконувала грошові зобов`язання за договором , тому утворилася заборгованість по тілу кредиту у розмірі 14303, 45 долари США, що за офіційним курсом НБУ від 06.06.2017 року становить 375908 гривень 08 копійок.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги. 
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Карпенко В`ячеслав Юрійович, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування заочного рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2017 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного судового не перевірив сплив строків позовної давності. 
Вказав, що судом першої інстанції взагалі не встановлено дату надання кредиту, механізм його надання кредиту та можливість його надання, без відкритого ОСОБА_1 поточного рахунку кредиту, докази надання кредиту (бухгалтерські документи з підписом ОСОБА_1 ) взагалі відсутні в матеріалах справи та не були додані до позовної заяви. При цьому представник зазначив, що із зазначеною заборгованістю категорично не згоден, оскільки жодних валютних зобов`язання у доларах США перед банком у ОСОБА_1 не має, валютний кредит вона не отримувала та жодного разу не сплачувала. 
Зазначив, що на час винесення оскаржуваного рішення суду, в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази, як отримання кредиту, так і його погашення, тобто це рішення побудовано лише на припущеннях, що суворо заборонено ЦПК України.
Представник звернув увагу суду, що у зв`язку з тим, що справу розглянуто без участі ОСОБА_1 та її адвоката, у них не було змоги заявити клопотання про витребування доказів (оригіналу договору кредиту, оригіналу первинних бухгалтерських документів (меморіальні ордер, заяву на видачу готівки), договору на відкриття поточного рахунку та ін.), при тому що саме заочне рішення суду не містить взагалі посилання яким доказом підтверджується надання кредиту ОСОБА_1 , при тому, що вона повністю заперечує факт його отримання.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечив щодо доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції – без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вказав, що на дату прийняття заочного рішення 06 червня 2017 року, у суду першої інстанції були відсутні будь-які заяви від відповідачки, в тому числі заява про застосування строку позовної давності.
Зазначив, що представником позивача до відзиву на заяву про перегляд заочного рішення було долучено банківські виписки, а саме: перша виписка по рахунку № НОМЕР_1 за 07 серпня 2008 року, що підтверджує видачу кредиту, а друга - по рахунку № НОМЕР_2 (відкритому для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. згідно пункту 8.2 кредитного договору) за період з 07 серпня 2008 року по 17 квітня 2025 року. Так, згідно інформації з виписки по рахунку № НОМЕР_2 , в межах заявлених банком вимог станом на 27 лютого 2017 року, то остання дата погашення, яка відображена у розрахунку заборгованості, це 20 лютого 2017 року в сумі 200,00 доларів США, з яких: 82,30 доларів США спрямовано на погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту (за наданим кредитом); 17,70 доларів США - на погашення поточної заборгованості за тілом кредиту (за наданим кредитом); 68,07 доларів США - на погашення заборгованості по комісії; 31,93 доларів США - на погашення заборгованості з пені. Також, 27 лютого 2017 року відповідачкою здійснено платіж в сумі 200,00 доларів США, але ця сума погашення не відображена у розрахунку заборгованості, оскільки розрахунок виконано раніше за часом, аніж погашення здійснено. Крім цього, як видно з виписки по рахунку № НОМЕР_2 , що й відображено у розрахунку заборгованості, то відповідачка майже щомісячно до 2017 року здійснювала погашення кредиту, але не в повному обсязі, встановленому умовами договору (а.с.193-196 том 2).
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення представника відповідачки – адвоката Карпенка В. Ю.., представника позивача – адвоката Якушева С. О., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
07 серпня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KGLWGA01580004.
Пунктом 1.1. договору визначено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений у п. 8.1. договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 8 договору.
Пунктами 2.2.2., 2.2.4. визначено, що позичальник зобов`язується проводити погашення кредиту у порядку, визначеному договором, та сплатити відсотки за користування кредитом.
Пунктом 2.3.7. передбачено, що Банк має право достроково стягнути кредит до настання дати, передбаченої п.8.1.,8.1.1.,8.1.2 даного договору при настанні умов, передбачених п.2.3.3. - у випадку затримання сплати частини кредити та/або відсотків щонайменше на 1 календарний місяць .
Пунктом 8.1. договору передбачено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 07 серпня 2008 року по 07 серпня 2028 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 19 545, 63 долл. США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; період сплати - з 10 по 15 число кожного місяця щомісячний платіж складає 257,76 доларів США.
Пунктом 8.2. договору визначено, що для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок НОМЕР_2 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам.
Позичальник доручає банку проводити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку №, що відповідає платіжній картці № НОМЕР_3 , емітованої Приватбанком (а.с.12-15 том 1).
У додатку №1 до кредитного договору №KGLWGA01580004 від 07 серпня 2008 року визначено загальну вартість кредиту. Також у вказаному додатку зазначено термін кредиту – 20 років (а.с.16 том 1).
Додатком №2 до кредитного договору № KGLWGA01580004 від 07 серпня 2008 року визначено графік погашення кредиту (16 зворот – 18 том 1).
До матеріалів позовної заяви також долучено копію паспорта ОСОБА_1 (а.с.19 том 1).
Згідно розрахунку заборгованості за договором №KGLWGA01580004 від 07 серпня 2008 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , заборгованість відповідачки станом на 27 лютого 2017 року становить 14303 , 45 долари США, що складає - 385 764,05 грн (а.с.6-10 том 1).
15 червня 2017 року (після ухвалення судом рішення у даній справі) Олександрівським районним судом Кіровоградської області зареєстровано надходження наступних документів від позивача: меморіальний ордер, копія кредитного договору №KGLWGA01580004 від 07 серпня 2008 року, виписка по рахунку ОСОБА_1 з 07 серпня 2008 року по 16 травня 2017 року (а.с.65-128 том 1).
З метою повного перегляду оскаржуваного судового рішення у даній справі, колегія суддів приймає до уваги вказані докази та враховує їх при перегляді рішення суду першої інстанції у даній справі.
Згідно видаткового ордеру від 07 серпня 2008 року банком видано відповідачці кредит у розмірі 15 000 доларів США. Призначення платежу: видача кредиту згідно кредитного договору № KGLWGA01580004 від 07 серпня 2008 року (а.с.67 том 1).
Відповідно до виписки по рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 , за період з 07 серпня 2008 року по 16 травня 2017 року установлено, що відповідачка здійснювала погашення кредитної заборгованості (а.с.71 зворот-128 том 1). 
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частина перша статті 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України (частина друга статті 1050 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленим, що на підставі договору № KGLWGA01580004 від 07 серпня 2008 року відповідачці надано кредитні кошти на строк з 07 серпня 2008 року по 07 серпня 2028 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 19545, 63 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка кредитні кошти отримала, вчасно не виконувала грошові зобов`язання за договором, тому утворилася заборгованість по тілу кредиту у розмірі 14303, 45 долари США, що за офіційним курсом НБУ від 06.06.2017 року становить 375908 гривень 08 копійок.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що 07 серпня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KGLWGA01580004. Пунктом 1.1. договору визначено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений у п. 8.1. договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 8 договору. Пунктами 2.2.2., 2.2.4. визначено, що позичальник зобов`язується проводити погашення кредиту у порядку, визначеному договором, та сплатити відсотки за користування кредитом. Пунктом 2.3.7. передбачено, що Банк має право достроково стягнути кредит до настання дати, передбаченої п.8.1.,8.1.1.,8.1.2 даного договору при настанні умов, передбачених п.2.3.3. - у випадку затримання сплати частини кредити та/або відсотків щонайменше на 1 календарний місяць. Пунктом 8.1. договору передбачено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 07 серпня 2008 року по 07 серпня 2028 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 19 545, 63 долл. США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; період сплати - з 10 по 15 число кожного місяця щомісячний платіж складає 257,76 доларів США. Пунктом 8.2. договору визначено, що для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок НОМЕР_2 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам. Позичальник доручає банку проводити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку №, що відповідає платіжній картці № НОМЕР_3 , емітованої Приватбанком (а.с.12-15 том 1).
Згідно видаткового ордеру від 07 серпня 2008 року банком видано відповідачці кредит у розмірі 15 000 доларів США. Призначення платежу: видача кредиту згідно кредитного договору № KGLWGA01580004 від 07 серпня 2008 року (а.с.67 том 1).
Відповідно до виписки по рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 , за період з 07 серпня 2008 року по 16 травня 2017 року установлено, що відповідачка здійснювала погашення кредитної заборгованості (а.с.71 зворот-128 том 1). 
Зокрема, згідно виписки по рахунку № НОМЕР_2 , 20 лютого 2017 року відповідачка здійснила погашення кредиту в сумі 200,00 доларів США, з яких: 82,30 доларів США спрямовано на погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту (за наданим кредитом); 17,70 доларів США - на погашення поточної заборгованості за тілом кредиту (за наданим кредитом); 68,07 доларів США - на погашення заборгованості по комісії; 31,93 доларів США - на погашення заборгованості з пені (а.с.85 том 2).
Відтак, з урахуванням зазначеного вище, позивач довів належними та допустимими доказами укладення між ним та відповідачкою кредитного договору № KGLWGA01580004, факт перерахування коштів за умовами вказаного договору на рахунок відповідачки, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», а також здійснення відповідачкою часткових сплат в рахунок погашення кредитної заборгованості. 
Відповідачка не надала доказів виконання взятого на себе грошового зобов`язання за кредитним договором. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечувала щодо наявності у неї правовідносин із позивачем та отримання кредитних коштів за умовами кредитного договору.
Колегія суддів не приймає до уваги такі твердження відповідачки з огляду на таке.
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Проте, відповідачка позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 07 серпня 2008 року, не заявляла.
Апеляційний суд звертає увагу відповідачки, що в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 про отримання нею копії оскаржуваного заочного рішення у даній справі 15 травня 2018 року (а.с.130 том 1). Тобто з 15 травня 2018 року відповідачка була обізнана про судове рішення у даній справі, яким з неї було стягнуто кредитну заборгованість, однак жодних дій щодо визнання договору недійсним не вчинила. Заяву про перегляд заочного рішення у даній справі стороною відповідачки подано лише 12 квітня 2025 року.
Щодо тверджень відповідачки про те, що судом було порушено її права на подачу заяви про застосування строків позовної давності, оскільки справу було розглянуто без її належного повідомлення, колегія суддів зазначає таке.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що 14 березня 2017 року за вих. №3277/17, №3276/17 та №3275/17 на виконання вимог ч.3 ст. 122 ЦПК України (в редакції станом на час розгляду справи), судом здійснено запит до Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, УДМС України в Кіровоградській області та Олександрівського РС УДМС України в Кіровоградській області щодо реєстрації місця проживання відповідачки ОСОБА_1 (а.с.24, 25, 26 том 1).
20 березня 2017 року Олександрівський РС УДМС України в Кіровоградській області своїм листом від 16 березня 2017 року №316 та Олександрівська селищна рада Кропивницького району Кіровоградської області своїм листом від 16 березня 2017 року №292/04-13 повідомили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27, 28 том 1).
Ухвалу про відкриття провадження від 29 березня 2017 року разом з копією позову з додатками, та судову повістку направлено відповідачці ОСОБА_1 за місцем її (а.с.30 том 1).
Ухвалою суду від 31 березня 2017 року справу призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10 травня 2017 року (а.с.36-37 том 1).
Виклик відповідачки ОСОБА_1 у судове засідання здійснено шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на 10 травня 2017 року рекомендованим листом за місцем реєстрації проживання, яке повернуто на адресу суду з відміткою про повернення «за даною адресою не проживає» (а.с.41, 42 том 1).
Ухвалою суду від 10 травня 2017 року за клопотанням представника позивача відкладено розгляд справи на 06 червня 2017 року (а.с.46, 49-50 том 1).
Виклик відповідачки ОСОБА_1 у судове засідання здійснено шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на 06 червня 2017 року рекомендованим листом за місцем реєстрації проживання, яке повернуто на адресу суду з відміткою про повернення «не проживає» (а.с.55, 56 том 1).
06 червня 2017 року, на підставі ст. 224 ЦПК України, зі згоди представника позивача, місцевим постановлено ухвалу про заочний розгляд справи та винесено заочне рішення (а.с.58, 59, 60-62 том 1).
З огляду на зазначене, відсутні підстави вважати, що судом порушено права відповідачки щодо її повідомлення, оскільки судом двічі на її зареєстроване місце проживання були направлені судові повістки, які були повернуті до суду із поштовими відмітками «за даною адресою не проживає» та «не проживає».
За замістом ч.5 ст. 74 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи), судова повістка надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи), сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав судові повістки за належною адресою (місцем зареєстрованого проживання) та які повернулись до суду, не може вважатися поважною причиною неявки в судове засідання, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, в тому числі неповідомлення відповідачем суду іншої адреси проживання/перебування відмінної від адреси його зареєстрованого місця проживання.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 червня 2021 року по справі № 2-6236/11 та у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 2-4159/12.
Отже, беручи до уваги те, що повістки про виклик у судові засідання судом направлялися належним чином за офіційним зареєстрованим місцем проживання відповідачки, а конверти повернулись на адресу суду з довідкою поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки «за даною адресою не проживає» «адресат відсутній», суд дійшов правильного висновку, що відповідачка вважалася належним чином повідомлена про дати, час і місце судового розгляду.
Стосовно тверджень відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, слід зазначити наступне.
Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Пунктом 8.1. договору визначено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 07 серпня 2008 року по 07 серпня 2028 року включно. 
Тобто станом на час звернення позивача до суду із даним позовом (13 березня 2017 року), строк дії договору не минув, а тому посилання сторони відповідачки на пропуск банком строку позовної давності не заслуговують на увагу.
Більш того, пунктом 2.3.7. передбачено, що банк має право достроково стягнути кредит до настання дати, передбаченої п.8.1.,8.1.1.,8.1.2 даного договору при настанні умов, передбачених п.2.3.3. - у випадку затримання сплати частини кредити та/або відсотків щонайменше на 1 календарний місяць. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для примусового стягнення на користь позивача кредитної заборгованості з відповідачки, яка не виконувала належним чином та у визначений договором строк свої зобов`язання щодо погашення кредиту та сплату відсотків.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Карпенко В`ячеслав Юрійович, залишити без задоволення.
Заочне рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 11.11.2025.

Головуючий С. М. Єгорова
Судді О. Л. Карпенко
О. А. Письменний