УХВАЛА
 
08 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 214/8895/24   
провадження № 61-11413ск25
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                        
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, заінтересовані особи: виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , військова частина НОМЕР_1 , уточнивши свої вимоги, просила встановити факт, що вона та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зниклий безвісті 18 червня 2024 року, проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу не менше десяти років в період часу з 2014 року до 18 червня 2024 року.
 
Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням від 10 лютого 2025 року, яке залишив без змін Дніпровський апеляційний суд постановою від 05 серпня 2025 року, заяву задовольнив, встановив факт що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зник безвісти 18 червня 2024 року, проживали однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з 2014 року по 18 червня 2024 року .
 
Враховуючи встановлені судом обставини та досліджені докази, що містяться у матеріалах цивільної справи, беручи до уваги пояснення свідків у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, прийшов до висновку про те, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зниклий безвісті 18 червня 2024 року, проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу не менше десяти років в період часу з 2014 року до 18 червня 2024 року , вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки.
 
04 вересня 2025 року Міністерство оборони України через систему «Електронний суд» направило до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року у вказаній справі.
 
Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Суд установив, що із пояснень заявника, що вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2014 року, мали спільний бюджет, вели спільні фінансові витрати, що також підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
 
Відповідно до акта про фактичне місце проживання від 13 березня 2024 року ОСОБА_1 починаючи з 2014 року проживала разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Крім того, допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 суду повідомив, що заявник сестра його дружини, протягом десяти років знає родину ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , разом зустрічали свята. Вони мешкали в квартирі заявника, як родина, знає що ОСОБА_7 працював в ЖЕКУ № 25. ОСОБА_3 мобілізували, коли прийшов у відпустку хотів одружитися з ОСОБА_1 , однак не встиг.
 
Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 суду повідомив, що заявник ОСОБА_1 онука його бабусі. Вона разом з ОСОБА_3 мешкали разом як чоловік і дружина, разом приїжджали в гості до бабусі, брали до себе в гості ОСОБА_5 . Чув неодноразово що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 збиралися одружитися. Коли ОСОБА_7 мобілізували разом з ОСОБА_8 збирали йому посилки.
 
Свідок ОСОБА_6 суду першої інстанції повідомила, що заявник її дочка, ОСОБА_7 проживав з ОСОБА_8 з 2008 року, жили разом як подружжя, спочатку у неї, а потім зробили ремонт в квартирі та переїхали до Наталі. У них був спільний побут, разом сплачували комунальні послуги, проводили разом свята. ОСОБА_7 утримував заявницю, збиралися одружитися.
 
У справі, що переглядається, заявник просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом із військовослужбовцем з метою отримання коштів, передбачених у зв`язку із зникненням безвісти військовослужбовця.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) відступила від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, згідно з яким спори про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою звернення до відповідних органів за призначенням одноразової грошової допомоги не належать до цивільної юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
 
В абзаці першому частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».
 
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
 
За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
У цій справі ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рахується зниклим безвісті з 18 червня 2024 року.
 
Обґрунтовуючи вимоги заяви, ОСОБА_1 посилалася на необхідність забезпечення її права на отримання одноразової грошової допомоги як члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час виконання обов`язків військової служби.
 
При цьому ОСОБА_1 не посилалася на обставини вирішення питання встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 в позасудовому порядку, з ухваленням за його наслідками будь-якого рішення органу державної влади або місцевого самоврядування та виникнення у зв`язку із цим публічно-правового спору за участю заявника.
 
Враховуючи викладене та встановлені обставини та досліджені докази, що містяться у матеріалах цивільної справи, беручи до уваги пояснення свідків у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов до правильного висновку про те, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зниклий безвісті 18 червня 2024 року, проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу не менше десяти років в період з 2014 року до 18 червня 2024 року, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький

                                                                                                             І. В. Литвиненко

                                                                                                             Є. В. Петров