ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 470/477/23
провадження № 51-1891 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 03 травня 2024 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2025 року, та касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 12023152310000293 за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Миколаєва, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 03 травня 2024 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вироком також вирішено питання щодо запобіжного заходу і долі речових доказів.
Відповідно до встановлених місцевим судом фактичних обставин, ОСОБА_8 28 червня 2023 року приблизно о 20:05, перебуваючи в приміщенні слюсарні фермерського господарства «ІНФОРМАЦІЯ_2», що на АДРЕСА_3 Березнегуватської об`єднаної територіальної громади Баштанського району Миколаївської області, під час спільного розпивання спиртних напоїв з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклого конфлікту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, тримаючи у руках молоток, завдав ним ОСОБА_10 не менше трьох ударів в голову, чим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження, після чого зачинив потерпілого у слюсарні та залишив місце події.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 03 травня 2024 року - без змін.
Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх доводів вказує про порушення місцевим судом вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду, що викладені в мотивувальній частині вироку, базуються на недопустимих доказах, тоді як вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому дій не доведена поза розумним сумнівом.
Зокрема, такі порушення полягають у недопустимості як доказу протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 , який під час проведення вказаної слідчої дії не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправих показань. Також вказує про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи, враховуючи, що ксерокопії медичних документів стосовно огляду потерпілого ОСОБА_10 та отриманих ним тілесних ушкоджень долучені до матеріалів кримінального провадження у позапроцесуальний спосіб. Звертає увагу, що під час огляду місця події знаряддя злочину (молоток) не вилучався, а був встановлений лише під час повторного огляду місця події, на якому, згідно висновку експерта, слідів крові чи епітелію виявлено не було, що суперечить показанням потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_9 щодо обставин заподіяння тілесних ушкоджень.
Не погоджується із висновками суду про достовірність та узгодженість показань потерпілого та свідків. Вважає, що показання свідка ОСОБА_9 щодо обставин справи суперечать висновку судово-медичної експертизи, наявні у нього тілесні ушкодження утворилися у наслідок дорожньо-транспортної пригоди, а не за обставин, про які він вказував під час досудового розслідування та судового розгляду. Судом не взято до уваги показання обвинуваченого, що саме ОСОБА_9 забрав телефон у ОСОБА_10 та зачинив його у слюсарні після побиття, та просив його взяти вину на себе. Як потерпілий ОСОБА_10 (у повідомленні при госпіталізації) так і свідок ОСОБА_11 (у заяві про вчинене кримінальне правопорушення) прямо не вказували на ОСОБА_8 як на особу, яка заподіяла йомі тілесні ушкодження. Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 взагалі не були очевидцями події, про обставини їм стало відомо лише зі слів ОСОБА_10 .
Стверджує, що під час перевірки вироку апеляційний суд, вдаючись до припущень і перекручування фактів, не спростував доводів апеляційної скарги сторони захисту.
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що апеляційний суд, порушуючи вимоги статей 23, 94, 95, 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а також не дотримуючись практики Верховного Суду, відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, не дивлячись на те, що у апеляційній скарзі захисником ставилося питання про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та недопустимість доказів, наданих стороною обвинувачення.
Від учасників судового провадження заперечень на зазначені вище касаційні скарги не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційні скарги сторони захисту та сторони обвинувачення, просив їх задовольнити, а вирок та ухвалу скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження і суді першої інстанції.
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення, при цьому частково підтримала касаційну скаргу сторони захисту, просила ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, захисник указує, що судами обох інстанцій допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до неправильної оцінки доказів, та, як наслідок, ухвалення незаконних та необґрунтованих судових рішень.
Вважає, що висновки суду, що викладені в мотивувальній частині вироку, базуються на недопустимих доказах, тоді як вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому дій не доведена поза розумним сумнівом.
Проте, на переконання колегії судді, зазначена позиція не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду кримінального провадження.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до змісту судових рішень, під час судового розгляду ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, вказував, що не мав умислу заподіювати потерпілому тяжке тілесне ушкодження, завдав йому удар молотком з метою самозахисту, який разом зі свідком ОСОБА_9 під час сварки почали його бити. Після вказаних дій попросив свідка відвезти його до м.  Новий Буг щоб звернутися за правовою допомогою, однак по дорозі вони потрапили в дорожньо-транспортну пригоду, унаслідок чого свідка ОСОБА_9 забрали до лікарні, а він поїхав до м. Миколаєва. У подальшому ОСОБА_8 змінив свої показання, зазначивши, що не причетний до вказаної події, оскільки у той день весь час перебував в іншому приміщенні, а вину на себе його попросив взяти свідок ОСОБА_9 .
Як убачається з вироку, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Такі висновки суд зробив на підставі показань потерпілого ОСОБА_10 , який повідомив, що під час розпивання спиртних напоїв разом зі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у них виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_8 заподіяв йому удар молотком в лобну частину голови, від чого він впав і втратив свідомість, а також на підставі показань свідка ОСОБА_9 , який підтвердив показання потерпілого, вказавши, що після того, як ОСОБА_8 побив їх обох, він відвіз його до м. Новий Буг, де потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, у зв`язку з чим опинився в лікарні.
Відповідно до мотивувальної частини вироку, судом надано оцінку показанням свідка ОСОБА_11 , яка повідомила, що надвечір почала турбуватися про те, що ОСОБА_10 немає вдома, прийшовши до слюсарні, почула його голос з проханням допомогти, після чого разом зі свідком ОСОБА_13 запасним ключем відчинили приміщення слюсарні та викликали швидку медичну допомогу, а також надано оцінку показанням свідка ОСОБА_13 , яка підтвердила показанням свідка ОСОБА_11 .
Поряд з цим, місцевий суд, про що зазначено у тексті оскаржуваного вироку, дослідив відомості, які містяться у протоколах огляду місця події від 29 червня 2023 року та від 30 червня 2023 року з фототаблицями, відповідно до яких оглянуто приміщення слюсарні за адресою АДРЕСА_2 в ході чого виявлено плями бурого кольору та металевий молоток з дерев`яною ручкою; протоколах отримання від ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 зразків крові для експертного дослідження від 19 липня, 02 серпня та 03 серпня 2023 року відповідно; протоколі пред`явлення речей для впізнання від 23 серпня 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_10 впізнав молоток, яким було йому заподіяно тілесні ушкодження; висновках судово-медичних експертиз № 489-і від 17 серпня 2023 року, № 490-і від 24 серпня 2023 року, № 491-і від 24 серпня 2023 року щодо походження крові, вилученої під час огляду місця події.
Крім того, під час розгляду кримінального провадження предметом дослідження та відповідної оцінки місцевого суду були висновок судово-медичної експертизи № 116/58 від 14 серпня 2023 року та додатковий висновок судово-медичної експертизи № 9 від 25 серпня 2023 року стосовно виявлених у потерпілого ОСОБА_10 тілесних ушкоджень; висновок судово-медичної експертизи № 85 від 19 липня 2023 року стосовно наявних у свідка ОСОБА_9 тілесних ушкоджень; висновок судово-медичної експертизи № 86 від 04 липня 2023 року стосовно наявних у обвинуваченого ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.
У сукупності з іншими доказами у справі, місцевий суд надав оцінку протоколам слідчих експериментів з додатками до них у виді відеозаписів за участю обвинуваченого ОСОБА_8 (протокол від 30 червня 2023 року), потерпілого ОСОБА_10 (протокол від 03 серпня 2023 року), свідка ОСОБА_9 (протокол від 29 червня 2023 року), відповідно до яких кожен з них розповів та на місці події детально показав у який спосіб ОСОБА_8 завдавав ударів молотком потерпілому та свідку.
Також місцевим судом досліджено та взято до уваги рапорт старшого інспектора чергового відділення поліції № 2 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області від 28 червня 2023 року стосовно повідомлення від ОСОБА_11 на службу «102» щодо побиття її співмешканця ОСОБА_10 , якого доставлено до КНП «Новобузька ЦРЛ» з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, перелом кісток черепу, рублена рана волосяної частини голови, гематома м`яких тканин обличчя, забій правої нирки; а також заяву від 28 червня 2023 року від ОСОБА_11 про притягнення до відповідальності невідомої особи, яка побила її співмешканця ОСОБА_10 на території фермерського господарства «ІНФОРМАЦІЯ_2».
На підставі дослідження сукупності доказів, місцевий суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_8 знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження за його обвинуваченням.
Водночас, за результатом судового розгляду суд першої інстанції не встановив підстав для визнання доказів сторони обвинувачення неналежними або ж недопустимими, оскільки в ході судового розгляду не було встановлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час їх збирання, у зв`язку з чим суд відхилив доводи сторони захисту в цій частині.
Зокрема, місцевий суд не погодився з доводами сторони захисту про неналежність як доказу знаряддя вчинення злочину - молотка, вилученого під час огляду місця події, через відсутність на ньому біологічних слідів потерпілого, оскільки відповідно до висновку експерта № 117/Ц від 16 серпня 2023 року на молотку не виявлено саме придатних для цитологічного обліку слідів крові та епітеліальних тканин, а не їх наявність взагалі.
Так, у касаційній скарзі захисник вказує про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи, враховуючи, що ксерокопії медичних документів стосовно огляду потерпілого ОСОБА_10 та отриманих ним тілесних ушкоджень долучені до матеріалів кримінального провадження у позапроцесуальний спосіб.
Вказані доводи були предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій, які відкинули зазначені доводи як безпідставні, вказавши у вироку та ухвалі обґрунтування своїх висновків.
Колегія суддів також не вбачає підстав вважати недопустимими доказами висновки судово-медичних експертиз щодо тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_10 , враховуючи, що такі висновки експертів узгоджуються з положеннями статей 101, 102, 242, 243 КПК, а відомості, вказані у дослідницькій та підсумковій частинах, з огляду на фактичні обставини справи не викликають сумнівів у їх достовірності.
До того ж, як правильно зазначили у своїх рішеннях суди, ксерокопії медичних документів (медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_10 ) у завіреному стані з проставленням на кожній сторінці печатки КНП «Новобузька багатопрофільна лікарня» із штампом «з оригіналом згідно» були надані слідчому на його запит, який разом із відповідною постановою направив їх для проведення експертизи.
Таким чином у Суду відсутні підстави стверджувати про порушення вимог ст. 93 КПК під час збирання відповідних доказів, а тому доводи захисника в цій частині є неаргументованими.
Так само не підлягають до задоволення доводи захисника про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 , який, на переконання захисника, не попереджався про кримінальну відповідальність за повідомлення завідомо неправих показань.
Як вказав в ухвалі апеляційний суд, з чим погоджується і суд касаційної інстанції, за наслідком перевірки матеріалів кримінального провадження, до початку слідчої дії потерпілому ОСОБА_10 у присутності двох понятих роз`яснено його права та обов`язки, у тому числі попереджено про кримінальну відповідальність за повідомлення завідомо неправдивих показань, про що міститься його підпис у самому протоколі слідчого експерименту.
Окрім іншого, як видно із касаційної скарги, захисник не погоджується із висновками суду про достовірність та узгодженість показань потерпілого та свідків, оскільки такі суперечать висновкам судово-медичних експертиз, наявні у свідка ОСОБА_9 тілесні ушкодження утворилися у наслідок дорожньо-транспортної пригоди, а не за обставин, про які він вказував під час досудового розслідування та судового розгляду. Захисник стверджує, що судами не взято до уваги показання обвинуваченого, що саме ОСОБА_9 забрав телефон у ОСОБА_10 та зачинив його у слюсарні після побиття, та просив його взяти вину на себе, а свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 взагалі не були очевидцями події, про обставини їм стало відомо лише зі слів ОСОБА_10 .
Однак зазначені доводи захисника огляду на вимоги ст. 433 КПК не можуть бути предметом касаційного розгляду, враховуючи, що суд касаційної інстанції позбавлений можливості здійснювати оцінку здобутих судами першої та апеляційної інстанцій доказів, вирішувати питання про їх достовірність, встановлювати інші обставини справи, ніж ті, які викладені в судових рішеннях.
З огляду на процесуальні повноваження суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту, під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами та доказовою базою, які встановлені судами попередніх інстанцій, та зобов`язаний перевіряти правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
Щодо доводів захисника про те, що як потерпілий ОСОБА_10 (у повідомленні при госпіталізації), так і свідок ОСОБА_11 (у заяві про вчинене кримінальне правопорушення) прямо не вказували на ОСОБА_8 як на особу, яка заподіяла йомі тілесні ушкодження, то такі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
По-перше, як встановлено під час судового розгляду за результатом допиту потерпілого та свідка, ОСОБА_10 через отримання травми голови не пам`ятав чітко обставини події, а свідок у зв`язку з цими ж обставинами не була впевнена та точно не знала хто саме заподіяв тілесні ушкодження її співмешканцю.
По-друге, винуватість ОСОБА_8 встановлена не виключно на показаннях потерпілого та свідка, а на підставі сукупності інших доказів, детальний аналіз яких  міститься в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.
Таким чином, у вироку місцевий суд зазначив, що факт заподіяння ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, підтверджується показаннями потерпілого та свідків, які є чіткими, логічними, послідовними, а також дослідженими письмовими доказами, які є безспірними та такими, що доповнюють один одного.
Колегія суддів уважає, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону та правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.
Тобто в основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності, а зі змісту його мотивувальної частини вбачається, що суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення, його наслідки.
Отже, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК.
За викладених місцевим судом у вироку фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК, а саме як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя у момент його заподіяння, є правильною.
Поряд з цим, місцевий суд, дотримуючись вимог процесуального закону, перевірив і першочергову позицію засудженого про те, що він не мав умислу на заподіяння потерпілому тілесного ушкодження, а його дії носили характер самооборони, та дійшов висновку, що така версія спростовується здобутими під час розгляду кримінального провадження доказами.
Перевіряючи вирок суду в порядку апеляційної процедури, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду та вказав, що доводи сторони захисту про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому дій, не знайшли свого підтвердження за результатом перевірки вироку суду в апеляційному порядку.
Таким чином, за результатом перевірки оскаржуваних судових рішень колегією суддів не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, оскільки, з огляду на вимоги статей 370, 374 КПК, такі висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, передбачених ст. 91 КПК, які підтверджуються доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК, зміст яких детально наведено у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.
Що ж стосується доводів сторони обвинувачення про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор вказує, що апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, не дивлячись на те, що у апеляційній скарзі захисником ставилося питання про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та недопустимість доказів, наданих стороною обвинувачення.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з тим у випадку, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку та обсязі, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Відмовляючи в задоволенні клопотання сторони захисту, як вбачається з технічного запису судового засідання від 12 лютого 2025 року, апеляційний суд виходив із того, що всі докази у кримінальному провадженні були предметом дослідження суду першої інстанції, що не заперечував і сам захисник, а під час апеляційного розгляду сторона захисту не навела передбачених процесуальним законом підстав для повторного дослідження доказів.
Колегія суддів погоджується з такою позицією апеляційного суду та вважає, що суд апеляційної інстанції вимог процесуального закону не порушив, оскільки сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати такі докази, якщо сторона кримінального провадження не обґрунтує необхідності їх повторного дослідження саме з підстав, що передбачені ч. 3 ст. 404 КПК.
З огляду на викладене доводи прокурора у цій частині задоволенню не підлягають.
Крім того, у касаційній скарзі захисник стверджує, що під час перевірки вироку апеляційний суд, вдаючись до припущень і перекручування фактів, не спростував доводів апеляційної скарги сторони захисту.
Однак, під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, надав на всі доводи відповіді, зазначивши в ухвалі обґрунтування своїх висновків.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що письмові докази, показання засудженого, потерпілого та свідків, а також встановлені місцевим судом обставини, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду.
Водночас апеляційний суд не встановив порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених місцевим судом доказів, як і не встановив підстав для визнання таких доказів недопустимими.
Враховуючи наведене, колегії суддів вважає, що ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, а тому не вбачає підстав для її скасування чи зміни.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог процесуального законодавства не встановлено, касаційні скарги захисника та прокурора необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 03 травня 2024 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2025 року - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                              ОСОБА_3