ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2025 року                                 м.Дніпро                   Справа №  908/2689/24

     Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:     Кощеєва І.М. (доповідач),
суддів:                                                 Чус О.В., Дарміна М.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження 
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелитопольпродмаш Украина"
на рішення Господарського суду Запорізької   області   від   07.01.2025р. (суддя Боєва О.В., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 07.01.2025р.) у справі 
за позовом Фізичної особи - підприємця Абакумова Дмитра Олександровича, Запорізька область, смт. Балабине 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелитопольпродмаш Украина", Запорізька область, м. Мелітополь
про стягнення суми 180 000,00 грн.
                                                                    ВСТАНОВИВ:

1.    Короткий зміст позовних    вимог.
Фізична особа - підприємець Абакумов Дмитро Олександрович звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелитопольпродмаш Украина"   попередньої оплати у розмірі 180 000,00 грн
Позов обґрунтований невиконання Відповідачем зобов`язання з поставки товару (продукції) за договором поставки № 458 від 27.09.2021, за який Позивачем внесено часткову попередню оплату у сумі 180000,00 грн за платіжним дорученням № 261 від 23.02.2022, і яка після закінчення строку дії договору поставки не повернута Відповідачем.

2.    Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у   справі.
Рішенням Господарського суду Запорізької   області   від   07.01.2025р. у справі №908/2689/24 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелитопольпродмаш Украина" на користь Фізичної особи - підприємця Абакумова Дмитра Олександровича суму 180 000 грн. 00 коп. попередньої оплати та 2422 грн. 40 коп. витрат зі сплати судового збору.

3.   Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Мелитопольпродмаш Украина" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
         
4.   Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Скарга обґрунтована тим, що згідно з платіжним дорученням № 261 від 23.02.2022 Абакумов Д.О. перерахував на рахунок ТОВ "Мелитопольпродмаш Украина" 180000,00 грн. У призначенні платежу вказано: «Сплата згідно рахунку-фактури № ПМ 0000019 від 28.12.2021 у сумі 150000,00 грн, ПДВ - 20% 30000,00 грн», проте Відповідачем зазначений рахунок не виставлявся.
За доводами скарги, загальна сума договору складає 1 262 700,00 грн з ПДВ. На виконання п. 5.2 Позивач повинен був сплатити 30 % попередньої оплати, що складає – 378 810,00 грн та 70% вартості товару – по факту готовності обладнання, що складає 883 890,00грн. Однак, жодної із вищевказаних сум на виконання даного Договору на рахунок Відповідача не надходило.
Апелянт вказує, що предметом позову є стягнення з товариства на користь фізичної особи підприємця Абакумова Д.О. суми попередньої оплати у розмірі 180 000,00 грн, але договір не містить жодної умови на виконання якої Позивач мав би сплатити кошти у зазначеному розмірі. 
На переконання Скаржника, навіть якщо він і отримав зазначені кошти від Позивача, це не є попередньою оплатою по договору, ці кошти можуть вважатися безпідставно набутими, або помилково перерахованими і такі порушені права захищаються в інший спосіб, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
На думку Апелянта, суд першої інстанції прийняв як доказ попередньої оплати платіжне доручення, яке не містить призначення платежу як попередня оплата за Договором, який є недопустимим доказом та не обґрунтував підстави задоволення позовних вимог. 
 
5.   Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
    Позивач своїм процесуальним правом не скористався, відзив на апеляційну скаргу Позивача не надав.
Згідно з ч. 3  ст. 263 Господарського процесуального кодексу України  відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

6.  Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2025р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. (доповідач), судді – Чус О.В., Дармін М.О..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.01.2025р. витребувано у Господарського суду Запорізької   області матеріали справи/копії матеріалів справи №908/2689/24. 
Матеріали справи № 908/2689/24 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Згідно з ч. 1  ст. 247 ГПК України, у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.
Ч. 13  ст. 8 ГПК України  визначено,  що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно  до п. 1 ч. 5  ст. 12 ГПК України  для цілей цього  Кодексу  малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ч. 10  ст. 270 ГПК України  встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають  розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,  розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У даному випадку колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься  до малозначних справ в розумінні  ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.02.2025 відкрито апеляційне провадження у даній справі для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

7. Встановлені судом обставини справи.
27.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ "Мелитопольпродмаш Украина" (Продавцем) та Фізичною особою - підприємцем Абакумовим Дмитром Олександровичем (Покупцем) укладений договір поставки № 458, згідно з п.1.1 якого  Продавець   відповідно до умов цього Договору та Специфікації № 1 до договору зобов`язався   поставити і передати у власність Покупця Продукцію, а Покупець – прийняти цей товар і оплатити його на умовах цього Договору та Специфікації № 1 до нього.   Специфікація № 1 є невід`ємною частиною цього договору, в ній вказані умови (в т.ч. базисні умови) поставки товару (асортимент, кількість, ціна).
За умовами п.п. 4.1, 4.2 Договору ціна товару встановлюється в національній валюті України – гривні. Загальна вартість товару вказана у Специфікації № 1.
У підписаній сторонами   Специфікації № 1 від 27.09.2021 до Договору визначено   найменування товару: Автоматична установка мийки та наповнення КЕГ – 1 шт,   його ціна – 1262700,00 грн з ПДВ та обумовлено, що загальна вартість товару встановлюється у валюті України – гривні, і складає 1262700,00 грн (один мільйон двісті шістдесят дві тисячі сімсот гривень 00 копійок) з урахуванням ПДВ, що становить еквівалент 41400,00 Євро на дату складання договору 30,5 грн за курсом НБУ.
В п.п. 5.1., 5.2., 5.3. Договору визначені наступні умови платежів. Валюта платежу – гривня України. Покупець оплачує: - 30% вартості Товару на умовах попередньої оплати; - 70% вартості Товару по факту готовності обладнання. Датою платежу вважається дата надходження суми платежу на рахунок Продавця.
За змістом п. 4.3. Договору платежі згідно з п.5.2 Договору повинні бути розраховані виходячи з курсу продажу євро до гривні, встановленим НБУ у день здійснення платежу. Загальна гривнева вартість договору підлягає зміні у випадку зміни курсу євро до гривні на 3% на момент здійснення чергового платежу. На дату повного розрахунку, у відповідності з даним пунктом, оформлюється Акт коректування гривневої вартості Договору. 
В п. 3.1 Договору визначено, що   термін виготовлення обладнання – до 28 квітня 2022 року.
Згідно з п. 3.3. та п. 3.4 Договору, після письмового повідомлення, відправленого через офіційну електронну адресу Продавця Покупцю, на його офіційну електрону адресу про готовність відвантаження Товару зі складу Продавця, розташованого за адресою: Україна, Запорізька область, місто Мелітополь, Каховське шосе, будинок 8, на адресу Покупця, останній зобов`язаний протягом трьох робочих днів прийняти Товар належної якості в місці його поставки. Приймання-передача Товару здійснюється Покупцем згідно видаткової накладної. Датою передачі Товару є дата складання видаткової накладної.
Відповідно до п. 6.2. Договору датою поставки вважається дата надання товару Продавцем в розпорядження Покупця або іншої особи, призначеної Покупцем, в місці поставки.
Згідно з п. 9.4. Договору   Продавець зобов`язаний повернути Покупцю передоплату в повному розмірі, якщо товар не може бути поставлений у відповідності до умов цього Договору. Повернення передоплати повинно бути проведено до закінчення 60 календарних днів з моменту її перерахування.
У п.11.1. Договору визначено, що останній діє з моменту його підписання сторонами до 31.12.2022 року, але в будь-якому випадку до повного виконання ними своїх зобов`язань.
Факт укладення між ТОВ "Мелитопольпродмаш Украина"  та ФОП Абакумовим Дмитром Олександровичем договору поставки № 458 сторонами не заперечується.
Згідно з платіжним дорученням № 261 від 23.02.2022 (арк.с. 11), Абакумов Дмитро Олександрович перерахував на рахунок ТОВ "Мелитопольпродмаш Украина"  (код ЄДРПОУ 39322425) суму 180000,00 грн. У призначенні платежу вказано: «Сплата згідно рахунку-фактури № ПМ 0000019 від 28.12.2021   у сумі 150000,00 грн, ПДВ - 20% 30000,00 грн».
Разом з тим, у заяві про усунення недоліків Позивач на виконання ухвали суду від 11.10.2024 повідомив, що посилання у описовій частині позову на рахунок-фактуру № ПМ-0000019 від 28.12.2021, як на підставу перерахування коштів, є помилкою; оплата коштів у розмірі 180000,00 грн здійснена позивачем відповідачу на підставі умов договору, без отримання рахунку. 
За доводами Позивача, Відповідач у встановлений Договором строк – до 28 квітня 2022 року зобов`язання щодо поставки товару не виконав, суму попередньої оплати за товар не повернув, що стало підставою для звернення Позивача з позовом у даній справі.
Відповідач заперечуючи проти позову, зокрема, зазначив, що за умовами п. 5.2 договору позивач мав би сплатити попередню оплату у розмірі 30% від вартості товару – у розмірі 378810,00 грн; грошові кошти у зазначеному розмірі в рахунок попередньої оплати товару від ФОП Абакумова Д.О не поступали. Рахунок-фактура № ПМ-0000019 від 28.12.2021 Відповідачем не виставлявся; договір не має жодної умови на виконання якої Позивач мав би сплатити кошти у розмірі 180000,00 грн.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення, яке обґрунтовано тим, що Позивачем надані докази на підтвердження своїх вимог щодо стягнення з Відповідача суми 180000,00 грн попередньої оплати за товар. Відповідач, у свою чергу, жодних доказів на спростування заявлених Позивачем позовних вимог суду не надав. Доказів поставки позивачу обумовленого Договором товару або повернення йому суми попередньої оплати згідно з умовами п. 9.4 договору матеріали справи не містять.
        
        8.   Оцінка аргументів учасників справи і   висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного. 
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки   можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішень суду.
Відповідно до   ч.ч.   1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
За змістом 525 і 526 ЦК України цивільні та господарські зобов`язання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.    
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання  Глави 54 Цивільного кодексу України  та  Глави 30 Господарського кодексу України.
За приписами ст. 712 ЦК України   за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру   відносин сторін.
Статтею 655 ЦК України  встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч.1  ст.662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до частин 1 та 2  ст. 693 Цивільного кодексу України  якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до  статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення  статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є правом покупця.
Згідно з ч. 1  ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до  ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У даному випадку, як зазначено вище, Підприємцем за платіжним дорученням № 261 від 23.02.2022 було перераховано на рахунок ТОВ "Мелитопольпродмаш Украина"  суму 180000,00 грн, При цьому місцевий господарський суд обґрунтовано зазначив, що Договір поставки не містить умов щодо перерахування суми попередньої оплати на підставі виставленого Продавцем рахунку. 
Відповідачем не зазначено про існування будь-яких інших правових підстав для отримання вказаної суми від Позивача, ніж договір поставки № 458 від 27.09.2021 та не надані докази в обґрунтування таких обставин і.
При цьому отримання від Позивача суми 180000,00 грн, перерахованої за платіжним дорученням № 261 від 23.02.2024 фактично не заперечується Відповідачем .
Жодних заперечень щодо отриманих від Позивача коштів, у тому числі, їх розміру, Відповідач Позивачу не висував,   за поясненнями щодо перерахованої суми до нього не звертався. 
  Відповідно до ч. 1  ст. 74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У даній справі, п. 3.1 вказаного Договору визначено термін виготовлення обладнання – до 28 квітня 2022 року. 
Докази виконання Відповідачем зобов`язання щодо виготовлення товару у визначений договором термін та повідомлення Позивача про готовність товару до передання, як то визначено в п. 3.1 та п. 3.3 Договору, у матеріалах справи відсутні.
При цьому поставка товару, за умовами договору, не ставиться у залежність від оплати Покупцем авансу у повному обсязі.
Отже, з урахування положень наведених норм та вищезазначених обставин справи, враховуючи  невиконання Відповідачем умов договору № 458 від 27.09.2021 у частині поставки товару та ненадання ним доказів, які б спростовували таке порушення, отримання ним від Позивача 180000,00грн та неповернення йому цієї суми, місцевий господарський суд  обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з Відповідача вказаної суми як частини авансу, сплаченого за товар згідно з  укладеним сторонами договором поставки № 458 від 27.09.2021. 
Доводи скарги про те, що сплачені Позивачем кошти є безпідставно набутими, або помилково перерахованими, тому такі порушені права захищаються в інший спосіб відхиляються колегією суддів, оскільки між сторонами, як зазначалось раніше, укладений договір, який, за умовами п.11.1, діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що виключає безпідставність перерахування грошових коштів Позивачем .
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У постанові Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №916/286/20, зокрема, зазначалось, що у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову – факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. 
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак і наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).
Також, за доводами Апелянта, суд першої інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимого доказу.
У цьому зв`язку суд враховує, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору вірогідності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.02.2021 у справі 913/502/19, від 26.08.2021 у справі № 924/949/20.
У контексті викладеного вище, Скаржником не доведено того факту, що місцевий господарський суд застосував недопустимі докази у справі.
Відповідно до  ст. 79 ГПК України  наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зазначений стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають Позивач та Відповідач. Тобто, необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
При цьому відповідно до ч.ч. 3, 4  ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У даній справі, Відповідачем не надано суду жодних доказів, які б спростовували доводи Позивача, а останнім, у свою чергу, надано достатньо доказів, які підтверджують його вимоги.
Разом з тим, у п.п. 1-3 ч.1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Сама лише незгода Скаржника з наданою судом оцінкою відповідного доказу не вказує на те, що така оцінка була проведена з порушенням певного стандарту доказування.
Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування  рішення  місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються належними доказами і ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення суду першої інстанції є безпідставними.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги  в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове  рішення підлягає  залишенню без змін.

10.   Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
      Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелитопольпродмаш Украина" - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької   області   від   07.01.2025р. у справі №908/2689/24 - залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право  касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.     

Головуючий суддя                                                                                                                                            І.М. Кощеєв

Суддя                                                                                                                                                                                       О.В. Чус
        
Суддя                                                                                                                                                                                       М.О. Дармін