ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року	Львів	Справа № 460/4190/24 пров. № А/857/939/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Іщук Л.П.,
                                                                                             Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року (головуючий суддя Дорошенко Н.О.), ухвалене правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в м. Рівне, у справі №460/4190/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобов`язання вчинити певні дії,

                                                         В С Т А Н О В И В :

19.04.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови йому у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та скасувати рішення відповідача про відмову йому у призначенні пенсії від 24.11.2023; зобов`язати відповідача призначити позивачу з 24.11.2023 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року позов задоволено. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особа, яка станом на 01.01.1993 прожила на території зони гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, а також прожила достатню кількість років в цій зоні для зменшення пенсійного віку на 6 років максимально. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відтак, оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню в судовому порядку.  
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року та в позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку є передчасним, оскільки судом першої інстанції не в повній мірі перевірено та досліджено всі обставини і докази, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. Зазначає, що актом перевірки №168 від 13.10.2021 не підтверджено період проживання в с. Зелене Володимирецького району Рівненської області (III зона) з 26.04.1986 по 30.06.1992, а період навчання у Володимирецькому СПТУ №29 з 18.01.1988 по 24.07.1988 не зараховується, оскільки в дублікаті диплому НОМЕР_1 , виданому 24.07.1988 відсутній підпис заступника директора училища. Крім того згідно з записами трудової книжки НОМЕР_2 позивач з 12.07.1990 по 25.04.2001 працював на заводі Ситал, дана територія відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. Зазначає, що зниження пенсійного віку позивачу можливе на 2 роки та за наявності 30 страхового стажу. Таким чином, враховуючи положення статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», немає підстав для призначення позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного віку як потерпілому від Чорнобильської катастрофи третьої категорії.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 24.05.1993 Рівненською обласною державною адміністрацією, є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).
Згідно з довідкою від 10.11.2022 №1371, виданою Володимирецькою селищною радою Рівненської області, позивач дійсно зареєстрований та проживає в с. Зелене Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області. В період проживання з 03.05.1985 вибув на строкову військову службу та 07.05.1987 повернувся до зазначеного місця проживання, а 30.06.1992 вибув у Володимирець. З червня 1992 року по 2000 рік ОСОБА_1 проживав в с. Зелене Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області без реєстрації.
Рішенням органу Пенсійного фонду від 17.09.2021 №172850012814 ОСОБА_1 призначено пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 09.09.2021 за неповного страхового стажу – 22 роки 9 місяців 23 дні.
Рішенням органу Пенсійного фонду від 25.11.2021 №172850012814 скасовано рішення №172850012814 від 17.09.2021 про призначення ОСОБА_1 пенсії та відмовлено у її призначенні у зв`язку з непідтвердженням проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.
11.11.2022 позивач повторно звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах. 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №172850018459 від 18.11.2022 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії. 
09.10.2023 позивач звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за результатами розгляду якої Головним управлінням Пенсійного фонду України у Хмельницькій області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 18.10.2023 №172850012814.
24.11.2023 позивач знову звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та надав додаткові документи щодо періоду навчання у Володимирецькій автошколі ДОСААФ з 30.08.1984 по 25.12.1984.
Рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області від 24.11.2023 №172850018459 відмовлено у призначенні позивачу пенсії з підстав відсутності необхідної кількості років проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, визначених ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також у зв`язку з недосягненням пенсійного віку та відсутністю необхідного страхового стажу. Зазначено, що необхідний страховий стаж при зниженні пенсійного віку на 2 роки в період з 01.01.2025 по 31.12.2025 становить — 30 (32-2) років. Вік заявника – 56 років 10 місяців. Страховий стаж заявника становить 24 роки 7 місяців 5 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу зараховано всі періоди; період проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення з 14.06.1987 по 29.06.1992 становить - 5 років 0 місяців 16 днів. Заявник не проживав у зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 31.07.1986, тому початкова величина на зменшення пенсійного віку не застосовується. Заявник має право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та за наявності страхового стажу 30 років. 
Крім того, зі змісту листа ГУ ПФУ в Рівненській області від 05.04.2024 суд встановив, що за результатами розгляду заяви позивача від 24.11.2023 до його страхового стажу зараховано період навчання у Володимирецькій автошколі ДОСААФ з 30.08.1984 по 25.12.1984.
Вважаючи рішення органу Пенсійного фонду від 24.11.2023 №172850018459 протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон №796-ХІІ).
Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003 (далі – Закон №1058-ІV) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
За змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки постійне проживання або робота в зоні гарантованого добровільного відселення протягом усього періоду з моменту аварії по 31 липня 1986 року не є обов`язковим; достатньо, що особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії (тобто, 26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року.
Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом в постанові від 6 лютого 2018 року у справі №556/1153/17.
Так механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого   Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (із змінами в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №22-1), який прийнято відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II якого, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”).
Відтак, механізм реалізації права, передбаченого законом, зокрема, щодо переліку документів, необхідних для призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» чітко передбачений Порядком №22-1.
З аналізу наведених норм випливає, що документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема потерпілим від Чорнобильської катастрофи є (1) довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) та (2) посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Суд першої інстанції правильно встановив, що згідно з довідкою від 10.11.2022 №1371, виданою Володимирецькою селищною радою Рівненської області, позивач дійсно зареєстрований та проживає в с. Зелене Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області. В період проживання з 03.05.1985 вибув на строкову військову службу та 07.05.1987 повернувся до зазначеного місця проживання, а 30.06.1992 вибув у Володимирець. З червня 1992 року по 2000 рік ОСОБА_1 проживав в с. Зелене Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області без реєстрації, що підтверджується поясненнями свідків.
Слід зауважити, що згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 с. Зелене Володимирецького району Рівненської області відносяться до 3 зони гарантованого добровільного відселення.
Водночас, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.03.2023 у справі №460/51572/22, яке набрало законної сили 25.04.2023, встановлено:
«У такій довідці №1371 від 10.11.2022, підтверджено ту інформацію, що ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав у с. Зелене, і в періоді проживання з 03.05.1985 по 07.05.1987 вибував для проходження військової строкової служби, з 07.05.1987 повернувся до зазначеного місця проживання, а 30.06.1992 вибув у смт Володимирець, тобто факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення впродовж 5 років 1 місяця 24 днів (з 07.05.1987 по 30.06.1992).
Разом з тим, в такій довідці на підставі пояснень свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вказано, що з червня 1992 року по 2000 рік ОСОБА_1 проживав в селі Зелене без реєстрації, тобто підтверджено факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення впродовж ще 7 років 6 місяців 1 дня (з 01.07.1992 по 01.01.2000).
Загальний строк, визначений таким чином, становить: 12 років 7 місяців 25 днів.
12 років дорівнює 6 рокам зниження пенсійного віку. І верхня межа зниження пенсійного віку для таких осіб встановлена на рівні 6 років».
Таким чином, судовим рішенням у справі №460/51572/22 встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживав в с. Зелене Володимирецького району Рівненської області, яке відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення, 12 років 7 місяців 25 днів.
Щодо підстав для врахування періодів проживання на підставі рішення суду, враховуючи і те, що рішення суду відсутнє в переліку необхідних документів вказаних у Порядку №22-1, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що приписами частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).
Щодо аргументів апелянта про те, що згідно з записами трудової книжки НОМЕР_2 значиться, що позивач з 12.07.1990 по 25.04.2001 працював на заводі Ситал, а дана територія відноситься до зони посиленого радіологічного контролю, що не можливо зарахувати до періоду постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Безперечно, трудова книжка позивача, яка подана до матеріалів справи, враховуються при оцінці як докази, проте рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.03.2023 у справі №460/51572/22, яке набрало законної сили 25.04.2023, встановлено факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення впродовж 5 років 1 місяця 24 днів (з 07.05.1987 по 30.06.1992). Разом з тим, на підставі пояснень свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 селищною радою встановлено, що з червня 1992 року по 2000 рік ОСОБА_1 проживав в селі Зелене без реєстрації, тобто підтверджено факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення впродовж ще 7 років 6 місяців 1 дня (з 01.07.1992 по 01.01.2000). Загальний строк, визначений таким чином, становить: 12 років 7 місяців 25 днів.
Окрім того суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно застосунку DELLA https://della.ua/ відстань між с. Зелене Володимирецького району Рівненської області та смт Володимирець Рівненської області становить 11,3 км (час у дорозі 14 хв), що підтверджує можливість прибуття до робочого місця та повернення до місця проживання (без реєстрації) без шкоди належному виконанні трудових обов`язків згідно трудового розпорядку. 
Враховуючи встановленні судовим рішенням у справі №460/51572/22 обставини, суд апеляційної інстанції оцінює критично твердження відповідача про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку як потерпілому від Чорнобильської катастрофи через відсутність необхідної кількості років проживання на території зони гарантованого добровільного відселення.
Слід зазначити, що документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Приписами пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).
Відповідно до статті 15 Закону №796-ХІІ довідка про період проживання, роботи на цих територіях є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.
Згідно з положеннями статті 65 Закону №796-ХІІ учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до посвідчення (категорія 3) серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 є потерпілим від Чорнобильської катастрофи, що підтверджує той факт, що ОСОБА_1 з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 1 січня 1993 року постійно проживав або постійно працював чи постійно навчався у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, що дає йому право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, в тому числі і на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20, дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
Таким чином, суд  апеляційної інстанції відхиляє наведені відповідачем доводи апеляційної скарги та наголошує, що факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у спірний період засвідчує посвідчення 3 категорії, довідка органу місцевого самоврядування та рішення суду.
Суд апеляційної інстанції враховує, що обставини щодо наявності у ОСОБА_1 необхідної кількості років проживання у зоні гарантованого добровільного відселення (з 07.05.1987 по 30.06.1992 - 5 років 1 місяця 24 днів, а з 01.07.1992 по 01.01.2000 - 7 років 6 місяців 1 день, що в сукупності понад 12 років) та, як наслідок, права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років максимально, встановлені в судовому порядку, а відтак відповідно до положень ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягають доказуванню при розгляді цієї судової справи. 
Частиною третьою статті 55 №796-XII визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.
Водночас, умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону №1058-ІV. Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років, з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років, з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років, починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
При цьому, частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ обумовлено, що особам, з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (абз. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №1058-ІV).
Враховуючи вимоги Законів №796-XII та №1058-ІV, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років позивач набуває в 54 років та за наявності страхового стажу (на момент досягнення 54-го віку) 22 роки. 
Так, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.03.2023 у справі №460/51572/22, яке набрало законної сили 25.04.2023, встановлено:
«Рішенням Рівненського об`єднаного управління ПФУ №172850012814 від 17.09.2021 ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком з урахуванням вимог ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за неповного страхового стажу – 22 роки 9 місяців 23 дні …».
Вказані обставини встановлені в судовому порядку та відповідно до положень ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.
Таким чином, в судовому порядку встановлено, що на дату досягнення позивачем пенсійного віку (2021 рік) у позивача був наявний страховий стаж понад 22 роки.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (24.11.2023) він досяг віку 56 років 10 місяців 12 днів та має страховий стаж 24 роки 7 місяців 5 днів. Отже в досліджуваній ситуації  виконано умови для призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Таким чином, як це правильно констатував суд першої інстанції, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 24.11.2023 №172850018459 є протиправним та підлягає скасуванню в судовому порядку, а належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача на пенсійне забезпечення є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати позивачу пенсію.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідно протиправність відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо призначення такої пенсії, а відтак  як наслідок, зобов`язання відповідача призначити спірну пенсію. 
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року у справі №460/4190/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко