ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 552/3301/22
провадження № 51-4156км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції
засудженої                                                  ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженої  ОСОБА_6 та її захисника - адвоката  ОСОБА_7 на вирок Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року, ухвалений у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 12022111220000447 від 11травня 2022 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , 
за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 307, частиною 2 статті 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
За вироком Київського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 307 та частиною 3 статті 307 КК, та призначено їй покарання за частиною 2 статті 307 КК із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна; за частиною 3 статті 307 КК із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців без конфіскації майна.
Відповідно до частини 1 статті 70 КК визначено ОСОБА_6 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців без конфіскації майна.
Вирішено питання судових витрат та речових доказів.
Судовий розгляд здійснювався в порядку частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). 
Згідно з вироком ОСОБА_6 при невстановлених у ході досудового розслідування обставин, у невстановленому місці та у невстановлений період часу, але не пізніше 08 травня 2022 року, придбала у невстановленої особи особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, у особливо великих розмірах, з метою збуту, яка вже була розфасована у 27 полімерних зіп-пакетів, обмотаних ізоляційною стрічкою чорного кольору, загальною вагою 26,1073 грам, які в подальшому почала зберігати за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 . 
При цьому вона поклала 14 полімерних зіп-пакетів, обмотаних ізоляційною стрічкою чорного кольору, з вмістом особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP у кімнаті вищевказаної квартири, а 13 полімерних зіп-пакетів, залишила зберігати при собі з метою подальшого збуту шляхом розкладення особливо небезпечної психотропної речовини у схованки на території Холодногірського району м. Харкова.
Протиправні злочинні дії ОСОБА_6 , пов`язані з незаконним зберіганням придбаної нею особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP, були припинені 11 травня 2022 року під час проведення огляду місця події, у період часу з 17 години 46 хвилин по 18 годину 35 хвилин за адресою: АДРЕСА_3 , а саме у кімнаті, де мешкала обвинувачена, під час якого були виявлені та вилучені 14 полімерних зіп-пакетів, обмотаних ізоляційною чорного кольору, з кристалічною речовиною білого кольору та електронні ваги.
Загальна маса особливо небезпечної психотропної речовини - PVP, в перерахунку на масу наданої на дослідження речовини, становить 15,7016 грам та відноситься до особливо великих розмірів.
Також, ОСОБА_6 , діючи повторно, продовжуючи за вищенаведеною схемою свої злочинні дії, направлені на отримання прибутку в результаті незаконного збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP, шляхом реалізації схованок з особливо небезпечною психотропною речовиною, залишених на території Холодногірського району м. Харкова, усвідомлюючи їх протиправність, з корисливих мотивів, 08 травня 2022 року приблизно о 19 год, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не виявилось за можливе, зберігаючи при собі 13 зіп-пакетів, обмотаних ізоляційною стрічкою чорного кольору з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - PVP, які вона придбала за вищевказаних обставин, прослідувала для здійснення схованок - закладок з вищевказаною особливо небезпечною психотропною речовиною.
Протиправні, злочинні дії ОСОБА_6 , пов'язані з незаконним зберіганням вищевказаної особливо небезпечної психотропної речовини у великих розмірах з метою збуту, були припинені того ж дня на законних підставах співробітниками поліції та на місце події було викликано слідчо-оперативну групу. Під час огляду місця події 11 травня 2022 року в період часу з 12 год 11 хв до 12 год 24 хв, було вилучено 10 полімерних зіп-пакетів, обмотаних ізоляційною стрічкою чорного кольору із кристалічною речовиною білого кольору, загальною вагою 8,5758 грам, що є великим розміром.
Вироком Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року вирок Київського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2022 року в частині призначеного покарання скасовано. Ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_6 покарання за частиною 2 статті 307 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією частини майна; за частиною 3 статті 307 КК, з урахуванням вимог статті 69-1 КК, -  у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією частини майна.
На підставі частини 1 статті 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією частини майна.
В іншій частині вирок Київського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2022 року суду залишено без змін.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена не погоджується з призначеним їй апеляційним судом покараннямчерез його суворість та просить призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців без конфіскації майна.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок апеляційного суду, застосувавши до ОСОБА_6 положення статті 69 КК. При визначенні міри покарання просить врахувати пом`якшуючі покарання обставини.
Як засуджена так і її захисник на обґрунтування вимог своїх касаційних скарг зазначають, що призначене апеляційним судом покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією частини майна є занадто суворим. Зазначають, що  такі обставини, які пом`якшують покарання, як щире каяття, повне та всебічне сприяння розкриттю злочину, наявність тяжкої невиліковної хвороби та наявність на її утримання матері пенсіонерки із хронічним захворюванням на цукровий діабет, яка потребує сторонньої допомоги, давали суду підстави призначити більш м`яке покарання.
Засуджена ОСОБА_6 вважає, що суд неправомірно призначив їй покарання з конфіскацією частини майна, адже матеріали кримінального провадження не містять будь якого підтвердження отримання нею доходу (корисливого мотиву).
Позиції учасників судового провадження
Засуджена ОСОБА_6 та її захисник - адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні просили задовольнити касаційній скарги з підстав, зазначених у них.
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просила залишити касаційні скарги без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації її дій за частиною 2 статті 307 та частиною 3 статті 307 КК не оспорюються, а тому Судом не перевіряються.
Натомість засуджена та її захисник у своїх касаційних скаргах зазначають про суворість призначеного апеляційним судом покарання.
Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставин, які б обтяжували покарання, суд не встановив.
Також суд першої інстанції врахував, що на обліку у лікаря нарколога та психіатра ОСОБА_6 не перебуває, з 23 березня 2021 року знаходиться на обліку в «Обласному клінічному центрі профілактики з боротьби зі СНІДом» з Д/з - В20,111кл. ст., рецидивуючий кандідоз ротової порожнини, має матір, ОСОБА_8 , яка хворіє на цукровий діабет 1 тип інсулінозалежний, яка потребує постійного догляду, в силу статті 89 КК раніше не судима.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вважав доцільним призначити основне покарання та додаткове покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частин 2, 3 статті 307 КК, тобто вважав за можливе застосувати правила статті 69 КК тапризначив ОСОБА_6 покарання за частиною 2 статті 307 КК із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна; за частиною 3 статті 307 КК із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців без конфіскації майна. Відповідно до частини 1 статті 70 КК ОСОБА_6 судом першої інстанції було призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців без конфіскації майна.
Не погодившись з рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій зазначав про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставне застосування статті 69 КК та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості.
За наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів апеляційної інстанції врахувала наявність обставини, яка пом`якшує покарання: щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та погодилась з доводами прокурора, що ці обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого, тому дійшла висновку, що суд першої інстанції безпідставно призначив обвинуваченій покарання із застосуванням статті 69 КК, вважаючи його явно несправедливим через м`якість.
Водночас, оскільки ОСОБА_6 свою вину в інкримінованих злочинах визнала, щиро розкаялася та відсутні тяжкі наслідки від вчиненого, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку за можливе визначити обвинуваченій покарання за частиною 3 статті 307 КК із застосуванням положень статті 69-1 КК.
Також колегія суддів апеляційної інстанції вважала обґрунтованими доводи прокурора про необхідність призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, оскільки це додаткове покарання передбачено санкціями частин 2 та 3 статті 307 КК та є обов`язковим. Проте колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченій буде достатнім призначення додаткового покарання у виді конфіскації частини її майна.
З такими висновками апеляційного суду погоджується колегія суддів касаційної інстанції з огляду на таке.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання. Відповідно до частини 1 статті 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
На переконання колегії суддів, суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог КПК, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, дав на них вичерпні відповіді, своє рішення належним чином мотивував.
Відповідно до статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Зі змісту касаційних скарг вбачається, що як засуджена так і її захисник зазначають про недотримання апеляційним судом зазначених вимог закону.
Проте колегія суддів зауважує, що питання призначення покарання пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Відповідно до частини 1 статті 69 КК суду надано дискреційні повноваження призначити більш м`яке покарання, ніж зазначене в санкції статті за відповідний злочин, виключно за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Це означає, що певні обставини (або їх сукупність) одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі України про кримінальну відповідальність: вони визнані судом такими, що пом`якшують покарання, відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
З урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. Водночас таке рішення суд може ухвалити лише за наявності обґрунтованого переконання в тому, що застосування положень статті 69 КК дозволить досягти кожної із встановлених у кримінальному законі цілей його застосування до винного, що має знайти відповідне переконливе відображення в мотивах постановленого судом рішення.
Так, при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.
Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
При цьому, призначаючи більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає мотивованим рішення суду апеляційної та безпідставними вимоги касаційних скарг засудженої та її захисника щодо суворості призначеного покарання та можливості застосування положень статті 69 КК. 
Посилання сторони захисту на наявність тяжкої невиліковної хвороби у засудженої та наявність на її утримання матері пенсіонерки із хронічним захворюванням на цукровий діабет, яка потребує сторонньої допомоги, жодним чином не знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, тобто не дають підстави для застосування положень статті 69 КК.
Стосовно доводів засудженої щодо призначення їй додаткового покарання колегія суддів зазначає таке.
Статтями 51 та 52 КК встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, є конфіскація майна.
Відповідно до положень статті 59 цього Кодексу покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості, і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.
Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4 чи 5 статті 12 КК, якщо його вчинено з корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями потрібно розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.
Вирішуючи питання щодо доцільності призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.
Як убачається з вироку, ОСОБА_6 діючи повторно, продовжуючи за вищенаведеною схемою свої злочинні дії, направлені на отримання прибутку в результаті незаконного збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP, шляхом реалізації схованок з особливо небезпечною психотропною речовиною, залишених на території Холодногірського району м. Харкова, усвідомлюючи їх протиправність, з корисливих мотивів, 08 травня 2022 року приблизно о 19 год, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не виявилось за можливе, зберігаючи при собі 13 зіп-пакетів, обмотаних ізоляційною стрічкою чорного кольору з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - PVP, які вона придбала за вищевказаних обставин, прослідувала для здійснення схованок - закладок з вищевказаною особливо небезпечною психотропною речовиною.
Отже, корисливий мотив у діянні ОСОБА_6 був установлений судом у вироку і, з огляду на те, що судовий розгляд здійснювався у порядку частини 3 статті 349 КК, не оспорювався стороною захисту.
Оскаржений вирок апеляційного суду відповідає вимогам, визначеним приписами статей 370, 374, 420 КПК, він ухвалений відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність.
Будь-яких додаткових обставин, які не були предметом оцінки суду апеляційної інстанції та які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених злочинів, засуджена та захисник у касаційних скаргах не зазначають.
За наслідками касаційного розгляду колегією суддів не встановлено підстав для зміни оскарженого судового рішення, а тому касаційні скарги засудженої та її захисника задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
у х в а л и в:
Вирок Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2025 рокустосовно  ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої та її захисника - адвоката  ОСОБА_7  - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                            ОСОБА_3