ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 761/27052/19
провадження № 61-3981св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,	
 
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Держава Україна в особі Головного управління Національної поліції
у місті Києві, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року у складі судді Макаренко І. О. та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І., та касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві на постанову Київського апеляційного суду
від 18 березня 2025 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі також ГУНП
у м. Києві), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України,
у якому просила стягнути на свою користь в рахунок відшкодування шкоди суму
в розмірі 2 015 860,00 грн; в рахунок відшкодування моральної шкоди -
200 000,00 грн.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачка є однією з потерпілих
в об`єднаному кримінальному провадженні від 26 серпня 2015 року № 12015100020007355. 06 березня 2019 року із матеріалів об`єднаного кримінального провадження від 26 серпня 2015 року № 12015100020007355 виділено кримінальне провадження № 12019100000000229.
Як встановлено під час слідства, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , користуючись тривалими дружніми стосунками та зловживаючи довірою до нього зі сторони ОСОБА_1 та членів її сім`ї, запевнив ОСОБА_1 у необхідності передання під заставу (в іпотеку) в банк належної їй квартири АДРЕСА_1 для отримання кредиту, необхідного ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності. Будучи введеною ОСОБА_2 в оману, ОСОБА_1 уклала із ПАТ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 11163820000, згідно з умовами якого вона отримала кредит у сумі 77 000,00 доларів США, що станом на 04 липня 2019 року еквівалентно 2 015 860 грн за курсом Національного банка України зі сплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 13,0 % річних, строком до 06 червня 2017 року.
Отримані кредитні кошти ОСОБА_1 передала у повному обсязі ОСОБА_2 . На забезпечення виконання взятих на себе кредитних зобов`язань перед
ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй квартиру. На виконання домовленостей ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 довіреність на представництво її інтересів перед банком та третіми особами. Проте за своїм злочинним планом ОСОБА_2 не збирався здійснювати погашення кредиту ОСОБА_1 .
Унаслідок таких спланованих дій ОСОБА_2 , ПАТ «УкрСиббанк» позбавив ОСОБА_1 права власності на іпотечну квартиру у зв`язку з несплатою кредиту. Представником позивачки подано десятки клопотань до слідчого про вчинення слідчих дій, збирання доказів, вручення підозр для ОСОБА_2 та до слідчих суддів, спираючись на викладені обставини, проте безрезультатно. Незважаючи на те, що у органів слідства достатньо доказів вини ОСОБА_2 у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого частиною четвертою
статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України), йому не вручено підозру, хоча досудове слідство у справі проводиться вже більше двох років. Тобто гарантії держави щодо захисту прав і майнової безпеки потерпілої ОСОБА_1 зі сторони держави не виконані.
У зв`язку із бездіяльністю держави позивачці не було відшкодовано збиток
у розмірі 2 015 860,00 грн, заподіяний злочином на території України.
Окрім цього, за весь цей період часу позивачка пережила сильні душевні страждання, які негативно позначилися на її здоров`ї, оскільки вона була позбавлена права розпоряджатися та користуватися своїми коштами протягом тривалого часу та була змушена витрачати час на численні звернення до правоохоронних органів аби довести порушення своїх прав. Таку шкоду позивачка оцінила у 200 000,00 грн.
На підставі викладеного просила задовольнити її позов.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, оскільки дійшов висновку, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що мала місце бездіяльність органу досудового розслідування, а також, що вона виникла саме внаслідок протиправних дій (бездіяльності) працівників органу досудового розслідування Головного управління Національної поліції у місті Києві та Державної казначейської служби України, не надано доказів заподіяння моральної шкоди та наявності вини працівників вказаних органів, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю відповідачів і шкодою, не доведено належними
і допустимими доказами самого факту заподіяння ними шкоди позивачці. Отже, сам факт звернень ОСОБА_1 до посадових осіб відповідачів не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів завдали їй майнової та моральної шкоди.
Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Визначаючи склад відповідачів, позивачка на такі вимоги закону уваги не звернула, під час проведення підготовчого судового засідання зазначила, що, на її думку, шкода їй нанесена саме відповідачами, які визначені в її позові. Позивачка не довела факту нанесення їй шкоди відповідачами, не обґрунтувала її розмір, причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою, що
є процесуальним обов`язком позивачки.
З урахуванням того, що на момент розгляду справи не надано рішень, які б підтверджували незаконність бездіяльності відповідачів чи порушення прав позивачки в контексті здійснення органом досудового розслідування дій в рамках кримінального провадження, а також незаконність бездіяльності відповідачів не доведена позивачкою в судовому засіданні та не заявлена нею у межах позову, тому є передчасним встановлювати та стверджувати про порушення прав позивачки та завдання їй шкоди, оскільки досудове розслідування триває, здійснюється перевірка органом досудового розслідування обставин вчинення кримінального правопорушення.
Позивачка не надала суду належних та допустимих доказів нанесення їй моральної шкоди відповідачами, не довела протиправність поведінки відповідачів, що спричинила моральну шкоду позивачці в розмірі, зазначеному в позові, а отже, як зазначив районний суд, відсутній причино-наслідковий зв`язок між шкодою
і бездіяльністю Головного управління Національної поліції у м. Києві та Державної казначейської служби України.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову
у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Одночасно звернув увагу, що позивачка не позбавлена права за результатами встановлення бездіяльності або незаконності дій органів державної влади, як це передбачено законодавством, повторно в разі встановлення порушення її прав звернутися до суду за відшкодуванням шкоди.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Стягнуто
з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 гривень. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд частково не погодився з висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.
При вирішенні питання про належного відповідача щодо вимог про відшкодування шкоди суд першої інстанції не врахував того, що за змістом своєї позовної заяви позивачка посилалася на бездіяльність саме Держави України в особі її представників - Головного управління Національної поліції у м. Києві та Державної казначейської служби України. Вказувала, що саме Держава Україна мала забезпечити їй належні гарантії та захист від правопорушення, а у випадку його вчинення - оперативне та ефективне розслідування такого правопорушення. Вважаючи, що держава не виконала своїх обов`язків перед нею, позивачка просила відшкодувати завдану такою бездіяльністю матеріальну (майнову) та моральну шкоду. Ураховуючи викладене, а також беручи до уваги принцип jura novit curia («суд знає закони»), суд першої інстанції, незважаючи на відсутність вказівки в прохальній частині позову вимоги до Держави України та/або вимог щодо стягнення шкоди з Державного бюджету України, мав установити, що позов пред`явлений до Держави України в особі її органів - Головного управління Національної поліції у м. Києві та Державної казначейської служби України, та виходячи саме із такого складу учасників справи встановити дійсні обставини справи та надати їм належну правову оцінку.
Щодо вимог до Держави України в особі Державної казначейської служби України, то суд апеляційної інстанції вказав, що Державна казначейська служба України не порушувала права позивачки, а тому є неналежним відповідачем у цій справі, що
є самостійною підставою для відмови в позові до цього відповідача.
Щодо вимог до Держави України в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві, то апеляційний суд установив, що станом на дату звернення позивачки із цим позовом - 05 липня 2019 року (через 24 місяці з дня внесення відомостей до ЄРДР), а також станом на день розгляду справи в суді першої інстанції та перегляду в суді апеляційної інстанції в указаному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру. Рішення про закриття кримінального провадження в порядку статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) слідчим, прокурором чи судом не прийнято. Представник позивачки як потерпілої у кримінальному провадженні - 
Дем`яненко М. В. сприяв органу досудового розслідування у встановленні обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, просив повідомити про підозру ОСОБА_2 , звертався до прокуратури зі скаргами на бездіяльність слідчого у виділеному кримінальному провадженні № 12019100000000229. Дарницький районний суд м. Києва ухвалою від 17 лютого 2020 року скаргу адвоката Дем`яненка М. В. в інтересах ОСОБА_1 ,
ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві
у кримінальному провадженні № 12019100000000229 задовольнив, зобов`язав слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві у кримінальному провадженні № 12019100000000229 у триденний строк з дня отримання копії ухвали,
з дотриманням вимог статті 220 КПК України, розглянути клопотання
Дем`яненка М. В. від 06 лютого 2020 року. Таким чином, за висновком апеляційного суду, позивачка належними та допустимими доказами довела протиправну бездіяльність органу досудового розслідування - ГУНП у м. Києві, що виявилася у неприйнятті процесуального рішення (повідомлення про підозру або постанови про закриття кримінального провадження) протягом установленого законом строку. ГУНП у м. Києві не надало суду належних та допустимих доказів того, що порушення розумних строків досудового розслідування зумовлено об`єктивними, незалежними від органу досудового розслідування обставинами.
Апеляційний суд вказав, що у справі, що переглядається, позивачка належними та допустимими доказами довела протиправну бездіяльність органу досудового розслідування - ГУНП у м. Києві, що виявилася у неприйнятті процесуального рішення (повідомлення про підозру або постанови про закриття кримінального провадження) протягом установленого законом строку. ГУНП у м. Києві не надало суду належних та допустимих доказів того, що порушення розумних строків досудового розслідування зумовлено об`єктивними, незалежними від органу досудового розслідування обставинами. Суд першої інстанції мав оцінити тривалість строку досудового розслідування та встановити, чи було дотримано вимоги щодо її розумності. Висновок районного суду про те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або майнової шкоди, також є помилковим, оскільки суд не оцінив належним чином розумність строків досудового розслідування, у якому позивачка є потерпілою.
Наявність моральної шкоди позивачка мотивувала тим, що внаслідок бездіяльності Держави України в особі її органів - відповідачів не створено належних умов для забезпечення реалізації основної правоохоронної функції держави - гарантування безпеки її громадянам та будь-якій особі на території України та гарантування отримання потерпілою особою відшкодування шкоди, заподіяної на території України внаслідок вчинення злочину. За таких обставин апеляційний суд вважав, що ОСОБА_1 зазнала душевних страждань, завданих неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування, зокрема не проведення у розумний строк досудового розслідування. Також заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 перебуває у прямому причинному зв`язку із протиправною бездіяльністю органу досудового розслідування, оскільки така бездіяльність передує у часі завданій моральній шкоді, є необхідною та головною умовою виникнення моральної шкоди, а також, на переконання апеляційного суду, із неминучістю викликає саме такі наслідки у вигляді моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції вважав, що заявлена позивачкою моральна шкода
у розмірі 200 000,00 грн є неспівмірною із тим обсягом та характером душевних страждань, яких зазнала позивачка у зв`язку із порушенням розумних строків досудового розслідування, тому дійшов висновку, що компенсація у розмірі 5 000,00 грн є достатньою для розумного задоволення потреб позивачки, і не призведе до її безпідставного збагачення, враховуючи обсяг та характер душевних страждань, яких зазнала позивачка у зв`язку із протиправною бездіяльністю щодо себе.
Разом з тим, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог у частині відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, оскільки не можна вважати, що майнова шкода завдана саме бездіяльністю Держави України, оскільки, як було встановлено та не заперечується позивачкою, вона самостійно та добровільно, хоч і, за її словами, будучи введеною в оману, підписала кредитний договір, за яким отримала 77 000,00 доларів США, та договір іпотеки, за яким передала в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором свою квартиру. Тобто в першу чергу саме її необачність стала причиною заподіяння їй матеріальної (майнової) шкоди в розмірі переданих грошових коштів у сумі 77 000,00 доларів США та витрачених коштів на викуп своєї квартири у розмірі 618 700,00 грн. Апеляційний суд також урахував, що в межах кримінального провадження від 20 червня
2017 року № 12017100100007423, в порядку статті 128 КПК України, ОСОБА_1 заявила цивільний позов на суму 2 262 000,00 грн, а тому її право на відшкодування майнової шкоди ще може бути захищене в межах кримінального провадження.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи
 
У березні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду
від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (пункт 1 частини другої
статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України), щодо того, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права
(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У касаційній скарзі заявниця також зазначає, що неможливість виконати органами державної влади своїх функціональних обов`язків, не є в компетенції позивачки,
і вона не повинна нести негативні наслідки таких недоробок державних структур. Відсутність чіткої налагодженої роботи державного механізму як регулятора суспільних відносин у державі призвело спочатку до допущення вчинення злочину на території України щодо позивачки, внаслідок чого їй було заподіяно значних збитків, а після цього ще на додаток - жодна особа не понесла кримінальної відповідальності, що є прямим порушенням статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до неї. Стверджуючи про бездіяльність Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві, позивачка вказує, що з часу подачі заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (20 червня 2017 року) до дня подання позову (05 липня 2019 року) пройшло 2 роки, тобто більше ніж 18 місяців. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення щодо неї, не повідомлено про підозру та не притягнуто до відповідальності, її права не відновлені, шкода не відшкодована. Станом на дату звернення позивачки із цим позовом - 05 липня 2019 року (через 24 місяці з дня внесення відомостей до ЄРДР), а також станом на день розгляду справи в суді першої інстанції та перегляду в суді апеляційної інстанції в указаному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру; рішення про закриття кримінального провадження в порядку статті 284 КПК України слідчим, прокурором чи судом не прийнято.
 
На переконання заявниці, вона належними та допустимими доказами довела протиправну бездіяльність органу досудового розслідування - Головного управління Національної поліції у місті Києві, що виявилася у неприйнятті процесуального рішення (повідомлення про підозру або постанови про закриття кримінального провадження) протягом установленого законом строку. У свою чергу Головне управління Національної поліції у місті Києві не надало суду належних та допустимих доказів того, що порушення розумних строків досудового розслідування зумовлено об`єктивними, незалежними від органу досудового розслідування обставинами.
 
Позивачка не погоджується із визначеним апеляційним судом розміром моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн та зазначає, що зазнала глибоких моральних страждань
і розчарувалася у своїй Вітчизні, у її неспроможній владі, коли побачила, що будь-який злочинець може вчинити особливо тяжкий злочин на території України щодо невизначеної кількості людей і він не понесе за це жодної відповідальності. Моральна шкода, спричинена ОСОБА_1 , полягає у глибокому розчаруванні діяльністю держави та насправді коштує мільйони гривень. Формальний мінімум, визначений нею щодо розміру шкоди, є обґрунтованим самими обставинами справи і не потребує додаткового обґрунтування.
 
У квітні 2025 року ГУНП у м. Києві через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Касаційна скарга містить клопотання про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду
від 18 березня 2025 року.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 вересня
2019 року у справі № 916/1423/17 та від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 56 Конституції України, статей 2, 170, 173 Цивільного кодексу України (далі -
ЦК України), статті 48 ЦПК України в частині визначення належного відповідача
у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
ГУНП у м. Києві в касаційній скарзі також вказує, що позивачка не надала доказів на підтвердження наявності заподіяній їй шкоді, причинного зв`язку між шкодою
і протиправними діяннями слідчого, правильного висновку про що дійшов суд першої інстанції. Позивачка вважає, що шкода їй завдана в розмірі 2 015 860,00 грн та 200 000,00 грн саме бездіяльністю слідчого, що виразилась у неповідомленні підозри ОСОБА_2 , проте такі твердження не відповідають вимогам КПК України і слідчий у цих взаємовідносинах не має ознак суб`єкта, рішення якого впливають на права та інтереси інших учасників кримінального провадження. Покладення на слідчого зобов`язання розглянути клопотання позивачки
від 06 лютого 2020 року не свідчить про те, що слідчий суддя погодився із твердженнями позивачки про винність ОСОБА_2 , зважаючи на зміст статті 62 Конституції України. Звертаючись із позовом, позивачка не довела належними
і допустимими доказами факт завдання їй майнової та моральної шкоди внаслідок проведення досудового розслідування, причинний зв`язок між діями слідчого та настанням цих негативних наслідків, на які вона посилається. Заявлений розмір на відшкодування шкоди дорівнює розміру виплачених позивачкою коштів, тобто дорівнює сумі понесених збитків, які завдані їй раніше, ніж розпочались правовідносини з органом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12019100000000229.
 
Окрім цього, заявник зазначає, що з урахуванням висновків, викладених
у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2020 року у справі № 303/5505/17, позовні вимоги не підлягають задоволенню через необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійсненні кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди. Тільки обставини та факти, встановлені судом у кримінальній справі, мають преюдиційну силу, а матеріали кримінального провадження без висновків суду не мають силу доказів в інших провадженнях та підлягають оцінці уповноваженим судом у сукупності з іншими доказами, які надаються сторонами. Судом сформульована позиція щодо наявності обов`язку у відповідача спростувати факти неправомірної поведінки слідчого, але суд апеляційної інстанції не врахував вимог статті 222 КПК України, неможливість встановлення обставин цивільної справи шляхом дослідження та аналізу матеріалів кримінального провадження, до яких відсутній доступ у ГУНП
у м. Києві, тому що ця юридична особа не є його учасником/стороною в силу приписів КПК України. Активні дії відповідача у цій справі мали б ознаки втручання в процесуальну діяльність слідчого особою, що не має на те законних повноважень, що врегульовано вимогами частини другої статті 36, частини п`ятої статті 40 КПК України. Кримінальний процесуальний закон чітко визначає спеціальний порядок вирішення питання незаконності дій слідчого, що вирішив суд апеляційної інстанції у цій справі за правилами цивільного судочинства. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Тобто апеляційним судом в оскаржуваній постанові викладені неправильні висновки щодо розгляду цієї справи за наявності належного суб`єктного складу сторін у цій справі та визначення належним відповідачем саме ГУНП у м. Києві. Звернення позивачки до ГУНП у м. Києві, як до органу, діями якого завдано позивачці шкоди, є помилковим.
 
У квітні 2025 року від ГУНП у м. Києві до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 ,у якому відповідач просить задовольнити її в частині скасування постанови Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року, але з підстав, викладених ГУНП
у м. Києві у його касаційній скарзі, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, оскільки воно є законним.
 
У травні 2025 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу ГУНП у м. Києві, у якому позивачка, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить відмовити у її задоволенні.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 28 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 22 квітня 2025 року касаційну скаргу ГУНП у м. Києві передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року відкрито касаційне оскарження
у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 761/27052/19 із Шевченківського районного суду м. Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги відповідно до ухвали Верховного Суду від 05 травня 2025 року) відкрито касаційне оскарження у справі за касаційною скаргою ГУНП у м. Києві
(з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України), відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції
у місті Києві про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду
від 18 березня 2025 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 761/27052/19.
Ухвалою від 25 вересня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 29 вересня 2025 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
06 червня 2007 року ОСОБА_1 уклала із ПАТ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 11163820000, згідно з умовами якого вона отримала кредит у сумі 77 000,00 доларів США зі сплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 13,0 % річних строком до 06 червня 2017 року. Того ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за договором між сторонами укладено договір іпотеки № 56001, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно - двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (далі - квартира).
 
14 червня 2017 року позивачка звернулася до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві з письмовою заявою про вчинення кримінального правопорушення
ОСОБА_2 , а саме шляхом обману та зловживання довірою заволодів грошовими коштами позивачки в сумі 77 000,00 доларів США, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою
статті 190 КК України.
 
20 червня 2017 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 12015100020007355 за фактом вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 за частиною другою статті 190 КК України.
 
06 жовтня 2017 року між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» в особі представника за довіреністю Горєлого С. О. та ОСОБА_1, від імені якої діяв ОСОБА_5 , укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв у власність належну продавцю на праві власності на підстав договору іпотеки від 06 червня 2007 року № 560001 квартиру. Продаж вчинено за 618 700,00 грн. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 06 жовтня 2017 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» в особі представника за довіреністю Горєлого С. О. підтвердило, що від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 здійснено повний розрахунок у розмірі 618 700,00 грн за договором купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2017 року.
 
03 листопада 2017 року ОСОБА_1 заявила цивільний позов у кримінальному провадженні № 12017100100007423 від 20 червня 2017 року на суму
2 262 000,00 грн.
 
06 березня 2019 року із матеріалів об`єднаного кримінального провадження № 12015100020007355 від 26 серпня 2015 року виділено кримінальне провадження № 12019100000000229.
 
Станом на дату подачі позову кримінальне провадження № 12019100000000229 триває.
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним
і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення суду першої інстанції
(у нескасованій частині) та постанова апеляційного суду відповідають з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
 
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Щодо вирішення спору по суті
 
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме
у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України
в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
 
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
 
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які
є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
 
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
 
Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
 
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
 
Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові
від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).
 
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема,
у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти Болгарії) від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01).
 
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією
з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи,
а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову».
 
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
 
Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
 
За загальним правилом державу не може бути визнано винною за дії приватних осіб з покладенням на неї обов`язку з відшкодування завданої злочинами шкоди, держава не бере на себе обов`язок відшкодовувати шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням. Однак із загального правила існують винятки, про що законодавець зазначив у нормі частини другої статті 1177 ЦК України, коли держава компенсує потерпілому шкоду, завдану йому кримінальним правопорушенням. Необхідною умовою для застосування частини другої статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, або постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що особа
є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої особи кримінального правопорушення. Невирішення судом або зазначеними посадовими особами описаних питань та неухвалення відповідних процесуальних рішень апріорі не дає змоги застосувати правило частини другої статті 1177 ЦК України, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми не виникає. У фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає права на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі частини другої статті 1177 ЦК України, оскільки підставою для компенсації такої шкоди потерпілій особі державою є завдання шкоди кримінальним правопорушенням, що має бути встановлено у передбаченому законом порядку. У разі ненастання таких обставин фізична особа за наявності відповідних підстав має право на позов про відшкодування їй заподіяної шкоди на загальних засадах (згідно зі
статтями 1166 і/або 1167 ЦК України) або відповідно до іншого спеціального делікту в разі, якщо протиправність дій держави, її органів та/чи посадових осіб окремо встановлені. Лише неприйняття відповідного закону про порядок компенсації державою такої шкоди не унеможливлює розгляд справи за позовом потерпілого від кримінального правопорушення (злочину). Якщо під час розгляду справи суди не встановлять, що позивачу завдано шкоду внаслідок кримінального правопорушення, то підстав для компенсації державою шкоди такій особі не виникає, а отже, немає підстав і для застосування правил частини другої статті 1177 ЦК України (див. висновки про застосування норм права у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду
від 07 листопада 2022 року у справі № 757/59343/19-ц, провадження
№ 61-9952сво20).
 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала його, зокрема, протиправною бездіяльністю відповідача ГУНП у м. Києві, неефективністю його роботи в цілому, оскільки з часу подачі заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (20 червня 2017 року) до дня подання позову (05 липня 2019 року) пройшло 2 роки, тобто більше ніж 18 місяців, а особі, яка вчинила кримінальне правопорушення щодо неї, не повідомлено про підозру та не притягнуто до відповідальності, права позивачки не відновлені, шкода не відшкодована. На підтвердження заявлених вимог надала відповідні докази.
 
Суд першої інстанції, відмовляючи у повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_1 , вказав, що: незаконність дій органів досудового розслідування, як це передбачено законодавством, не встановлена та не підтверджена жодним доказом у встановленому законом порядку; обставини, на які посилається позивачка, мали місце, разом з цим станом на день розгляду справи позивачка не надала рішення суду, яке б встановлювало незаконність дій органу досудового розслідування та порушення прав позивачки; наявність певних недоліків
у процесуальній діяльності відповідних посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або майнової шкоди; досудове розслідування триває, проводяться слідчі (розшукові) дії, спрямовані на повне та об`єктивне дослідження обставин вчинення кримінального правопорушення; позивачка не надала доказів на підтвердження того, що мала місце бездіяльність органу досудового розслідування, а також, що вона виникла саме внаслідок протиправних дій (бездіяльності) працівників органу досудового розслідування Головного управління Національної поліції у м. Києві та Державної казначейської служби України, не надано доказів заподіяння моральної шкоди та наявності вини працівників вказаних органів, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю відповідачів і шкодою, не доведено належними
і допустимими доказами самого факту заподіяння ними шкоди позивачці; сам факт звернень ОСОБА_1 до посадових осіб відповідачів не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів завдали їй майнової та моральної шкоди; позивачка не довела факту нанесення їй шкоди відповідачами, не обґрунтувала її розмір, причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою, що
є процесуальним обов`язком позивачки; на момент розгляду справи не надано рішень, які б підтверджували незаконність бездіяльності відповідачів чи порушення прав позивачки в контексті здійснення органом досудового розслідування дій в рамках кримінального провадження, а також незаконність бездіяльності відповідачів не доведена позивачкою в судовому засіданні та не заявлена нею у межах позову, тому є передчасним встановлювати та стверджувати про порушення прав позивачки та завдання їй шкоди, оскільки досудове розслідування триває, здійснюється перевірка органом досудового розслідування обставин вчинення кримінального правопорушення.
 
У свою чергу апеляційний суд установив, що тривалість кримінального провадження від 20 червня 2017 року № 12017100100007423 є надмірною, що 
є наслідком протиправної бездіяльності Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в м. Києві, що у свою чергу є підставою для відшкодування завданої позивачці моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн,
а в іншому - погодився з висновками суду першої інстанції про відмову
в задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Такі висновки суду апеляційної інстанції обумовлені тим, що:
станом на дату звернення позивача із цим позовом 05 липня 2019 року (через
24 місяці з дня внесення відомостей до ЄРДР), а також станом на день розгляду справи в суді першої інстанції та перегляду в суді апеляційної інстанції
в кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру. Рішення про закриття кримінального провадження в порядку статті 284 КПК України слідчим, прокурором чи судом не прийнято;
із матеріалів справи та долучених позивачкою доказів (заяв та клопотань до ГУНП у м. Києві) випливає, що представник позивачки як потерпілої у кримінальному провадженні - Дем`яненко М. В. сприяв органу досудового розслідування
у встановленні обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, просив повідомити про підозру ОСОБА_2 , звертався до прокуратури зі скаргами на бездіяльність слідчого у виділеному кримінальному провадженні № 12019100000000229. Дарницький районний суд м. Києва ухвалою від 17 лютого 2020 року скаргу адвоката Дем`яненка М. В. в інтересах
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві у кримінальному провадженні № 12019100000000229 задовольнив, зобов`язав слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві у кримінальному провадженні № 12019100000000229 у триденний строк з дня отримання копії ухвали, з дотриманням вимог статті 220 КПК України, розглянути клопотання Дем`яненка М. В. від 06 лютого 2020 року;
позивачка належними та допустимими доказами довела протиправну бездіяльність органу досудового розслідування - ГУНП у м. Києві, що виявилася
у неприйнятті процесуального рішення (повідомлення про підозру або постанови про закриття кримінального провадження) протягом установленого законом строку. У свою чергу ГУНП у м. Києві не надало суду належних та допустимих доказів того, що порушення розумних строків досудового розслідування зумовлено об`єктивними, незалежними від органу досудового розслідування обставинами;
суд першої інстанції мав оцінити тривалість строку досудового розслідування та встановити, чи було дотримано вимоги щодо його розумності;
ОСОБА_1 зазнала душевних страждань, завданих неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування, зокрема не проведення
у розумний строк досудового розслідування;
заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 перебуває у прямому причинному зв`язку із протиправною бездіяльністю органу досудового розслідування, оскільки така бездіяльність передує у часі завданій моральній шкоді, є необхідною та головною умовою виникнення моральної шкоди, а також, на переконання апеляційного суду, із неминучістю викликає саме такі наслідки у вигляді моральної шкоди.
 
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
 
Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
 
Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK» (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства);
від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey» (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.
 
ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту
у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня
2004 року у справі «Меріт проти України»). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.
 
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» (Пелісьє і Сассі проти Франції); рішення від 27 червня 1997 року
у справі «Philis v. Greece» (Філіс проти Греції)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначала, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
 
Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування викладені також у постановах Верховного Суду: від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19 (провадження
№ 61-18673св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 (провадження № 61-3288св19), від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 (провадження № К/9901/17533/18), від 03 листопада 2021 року у справі № 335/12338/19 (провадження № 61-18525св20), та інших.
 
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду
в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності
і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61?1132св22) та постанову Верховного Суду
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року
у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
 
Таким чином, вирішуючи цей спір, суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку доводам позивачки та наданим нею доказам, урахувавши обставини тривалого здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017100100007423 та бездіяльності посадових осіб, яка полягає
у невиконанні своїх обов`язків, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення на користь
ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначив із урахуванням обсягу заподіяної шкоди, характеру та тривалості моральних страждань, а також загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності.
 
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що заявлена позивачкою моральна шкода у розмірі 200 000,00 грн є неспівмірною із тим обсягом та характером душевних страждань, яких зазнала позивачка у зв`язку із порушенням розумних строків досудового розслідування.
 
Доводи позивачки про неспівмірний розмір компенсації зводяться до переоцінки встановлених апеляційним судом обставин і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. Тому такі доводи відхиляються.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                                є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, апеляційний суд урахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, та цілком обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн.
 
З приводу завданої майнової шкоди, про яку зазначає позивачка, то суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 самостійно та добровільно уклала кредитний договір, за яким отримала від банку в позику 77 000,00 доларів США, та договір іпотеки, за яким передала в забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором свою квартиру. Зазначене нею не заперечується, проте пояснює про обставини укладення цих угод, а саме, що перебувала в омані під впливом ОСОБА_2 . Тобто, в першу чергу, саме її дії стали причиною заподіяння їй матеріальної (майнової) шкоди в розмірі переданих грошових коштів у сумі 77 000,00 доларів США та витрачених коштів на викуп своєї квартири у розмірі 618 700,00 грн. Тому немає підстав вважати, що майнова (матеріальна) шкода завдана саме бездіяльністю Держави Україна в особі ГУНП
у м. Києві.
 
Слушним є також зауваження апеляційного суду про те, що в межах кримінального провадження від 20 червня 2017 року № 12017100100007423 ОСОБА_1 заявила цивільний позов на суму 2 262 000,00 грн, а тому її право на відшкодування матеріальної шкоди ще може бути захищене в межах кримінального провадження.
 
Отже, доводи про заподіяння ОСОБА_1 майнової (матеріальної) шкоди не знайшли своє підтвердження.
 
Зроблені апеляційним судом висновки по суті вирішення спору узгоджуються
з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Із цих підстав Верховний Суд відхиляє посилання касаційних скарг у цій частині. У кожній справі суд виходить з конкретних обставинта доказової бази
з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючиїх у сукупності.
 
Так, у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду залишила без змін рішення Господарського суду міста Києва від 11 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01 березня 2018 року, якими відмовлено у задоволенні позову українсько-болгарського спільного підприємства з іноземними інвестиціями «Вітінформ» (далі - СП «Вітінформ») до Одеської місцевої прокуратури № 2, слідчого управління ГУНП в Одеській області, Малиновського відділу поліції у місті Одесі ГУНП в Одеській області, Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області про відшкодування шкоди у сумі 60 500 доларів США (що в еквіваленті складало 1 582 027,447 грн), заподіяної бездіяльністю посадових осіб відповідачів при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12012170470000484, шляхом стягнення цих коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. На думку позивача, відповідачі більше 6 років розшукують викрадене майно СП «Вітінформ» і своєю бездіяльністю - непроведенням досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні завдали йому матеріальної шкоди. Судові рішення попередніх інстанцій про відмову у задоволенні цього позову обґрунтовані недоведенням позивачем складу цивільного правопорушення як необхідної умови для покладення на відповідачів відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, зокрема позивач не довів незаконність дій/бездіяльності посадових осіб всіх відповідачів, крім Малиновського відділу поліції у місті Одесі ГУНП в Одеській області; позивач не довів факту нанесення йому шкоди саме посадовими особами відповідачів; відсутній причинно-наслідкового зв`язок між незаконними діями/бездіяльністю посадових осіб відповідачів та шкодою, про відшкодування якої заявлено позов (втрати внаслідок крадіжки майна вартістю 1 582 027,447 грн, за оцінкою позивача). Суд касаційної інстанції залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись, в тому числі, на те, що позивач не надав доказів, що підтверджують завдану шкоду та її розмір, з урахуванням зносу основних засобів; суди дійшли правильних висновків, що за приписами статті 1166 ЦК України шкода, завдана злочином, відшкодовується особою, яка її завдала, а не відповідачами; позивач у межах кримінального провадження звернувся з цивільним позовом до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та юридичних осіб (КП «Одесрембуд» та КП «Одесміськтранскомплекс»), які були колишніми орендодавцями приміщення (саме цих осіб він вважає винними у заподіянні збитків у розмірі 60 500 доларів США через викрадення належного йому майна, отже, звертаючись із позовом про відшкодування вартості викраденого майна у справі № 916/1423/17, позивач намагається отримати відшкодування за ті самі збитки, але від інших осіб, ніж за цивільним позовом, заявленим у кримінальному провадженні; установлений судами факт бездіяльності слідчого та начальника слідчого відділу
у кримінальному провадженні щодо викрадення майна не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди, яка дорівнює вартості викраденого майна; суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідачів і шкодою, завданою викраденням майна, про яке заявляє позивач. У наведеній справі позивач не заявляв вимог про відшкодування моральної шкоди.
 
У справі № 686/13212/19 фізична особа звернулась до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого
у місті Хмельницькому (далі - ТУ ДБР у м. Хмельницькому), Головного управління державної казначейської служби України в Хмельницькій області, в якому просила стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу на його користь 1 млрд грн моральної шкоди та 40 040 грн майнової шкоди. Позивач вважав, що бездіяльністю слідчого ТУ ДБР, який не вніс відповідні відомості
в ЄРДР, позивачу завдано матеріальної та моральної шкоди. Моральна шкода полягає у моральних стражданнях, які позивач переніс внаслідок бездіяльності відповідача при невнесенні відомостей в ЄРДР, а майнова шкода полягає
у витратах власного часу - на написання скарги, її подачі, участі у розгляді справи, витратах на проїзд, папір, фарбу картриджа та копіювання документів. Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду про відмову в задоволенні позову мотивовані тим, що позивач не довів заявлених ним позовних вимог, підстав для відшкодування йому майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, дією та бездіяльністю органів державної влади, не встановлено. Верховний Суд у наведеній справі вказав, що установивши, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому шкоди внаслідок невнесення посадовими особами ТУ ДБР у м. Хмельницькому відомостей до ЄРДР за заявою позивача, причинний зв`язок між діями посадових осіб ТУ ДБР у м. Хмельницькому та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про відшкодування шкоди у зв`язку
з його недоведеністю. Права позивача, на порушення яких він посилався з підстав невнесення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, були відновлені шляхом оскарження бездіяльності слідчого в порядку, визначеному КПК України. Сам по собі факт, що ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 15 травня 2019 року зобов`язано уповноважену особу органу досудового розслідування внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, обставини якого викладені у заяві позивача від 18 березня 2019 року, не підтверджує заподіяння шкоди позивачу,
а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчого ТУ ДБР, яка виразилась у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР та настанням шкоди.
 
Верховний Суд, проаналізувавши наведені заявниками постанови, дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Щодо належного відповідача
 
З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
 
За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є Держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади
у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
 
Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі від 21 серпня 2019 року
у справі № 761/35803/16-ц).
 
Органи державної влади, зокрема органи досудового розслідування, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема
і коштами.
 
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (див. постанови Великої Палати Верховного Суду
від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71)).
 
Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, колегія суддів уважає, що відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування, має бути здійснено за рахунок Держави Україна, яку у цій справі представляв компетентний орган - ГУНП
у м. Києві.
 
Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження
№ 12-110гс18)). Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах
від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20), від 11 жовтня 2023 року у справі № 201/1611/22 (провадження № 61-6247св23),
від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) та інших.
 
Резолютивна частина постанови апеляційного суду в частині задоволених вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн цим вимогам відповідає.
 
Щодо інших доводів касаційних скарг
 
Доводи касаційної скарги ГУНП у м. Києві про ненадання позивачкою доказів заподіяння їй моральної шкоди колегія суддів відхиляє, оскільки обставина протиправності діянь слідчих та/або прокурорів не підлягає обов`язковому встановленню в окремому судовому рішенні. Правовідносини у цій справі виникли з факту завдання шкоди. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд при розгляді цивільної справи самостійно встановлює наявність чи відсутність підстав для відшкодування немайнової шкоди при оцінці наданих сторонами доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) та постанову Верховного Суду від 22 грудня
2023 року у справі № 639/6667/21 (провадження № 61-10971св23)).
 
Посилання касаційної скарги позивачки на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у відповідних постановах Верховного Суду, не суперечать висновкам суду апеляційної інстанції щодо визначення розміру відшкодування, належного до стягнення позивачці. Тому доводи заявниці в цій частині не знайшли свого підтвердження.
 
Верховний Суд також відхиляє інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права
з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанови апеляційного суду та спростовуються їх змістом.
 
Наведені у касаційній скарзі Головного управління Національної поліції у місті Києві доводи про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 56 Конституції України, статей 2, 170, 173 ЦК України, статті 48 ЦПК України
в частині визначення належного відповідача у подібних правовідносинах, суд не бере до уваги, оскільки у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Зі змісту заявлених позовних вимог, встановлених у цій справі обставин та досліджених доказів, вбачається, що судами правильно застосовано до спірних правовідносин норми права, а доводи касаційної скарги відповідача не дають підстав для висновку, що суди допустили неправильне тлумачення наведених норм або застосували закон, який не підлягав застосуванню, чи не застосували закон, який підлягав застосуванню, що б дало підстави для формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. Окрім цього, існує стала судова практика у справах, де відповідачем виступає держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду
від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23)).
 
Інші доводи касаційних скарг є безпідставними, суди надали їм правильну оцінку, на законність оскаржуваних судових рішень вони не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Касаційні скарги не містять доводів щодо неправильності висновків суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 щодо відповідача Державної казначейської служби України, тому у суду касаційної інстанції немає підстав надавати цьому правову оцінку.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення
у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені
у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів про часткове задоволення позову.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи           (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти російської федерації», «Нєлюбін проти російської федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Колегією суддів також враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі RuizTorija v. Spain серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте
в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення,
а рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 та касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року
(у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	Б. І. Гулько    	
 	Г. В. Коломієць    	
 	Р. А. Лідовець