ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9118/25 Справа № 213/4493/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 213/4493/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач -  Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на ухвалу Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2025 року, яка постановлена суддею Алексєєвим О.В.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 липня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ІнГЗК»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок загибелі батька на підприємстві під час виконання трудових обов`язків,  та просив суд стягнути з ПрАТ «ІнГЗК» на свою користь, в рахунок відшкодування моральної шкоди, 600 000,00 гривень.
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2025 року, позовні вимоги задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 400 000,00 гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
У липні 2025 року ПрАТ «ІнГЗК» звернувся до суду із заявою про відстрочку виконання рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року у справі №213/4493/24 до моменту надання позивачем ОСОБА_1 своїх банківських реквізитів відповідачеві ПрАТ «ІнГЗК», але не більше аніж один рік з дня ухвалення рішення про відстрочення; до вирішення клопотання про відстрочення виконання рішення по справі №213/4493/24 виконавчий лист про стягнення моральної шкоди в сумі 400 000,00 грн не видавати.
В обґрунтування заяви посилається на те, що відповідач має намір здійснити виконання рішення, що набуло законної сили, у добровільному порядку, проте, такої можливості позбавлений, оскільки відсутні відомості про банківські реквізити ОСОБА_1 . Вважає, що в даному випадку наявне прострочення кредитора (ст. 613 ЦК України), оскільки фактично позивач не приймає виконання зобов`язання від відповідача по отриманню грошових коштів на виконання судового рішення, оскільки не надав до матеріалів справи інформацію про свої актуальні банківські реквізити. 
Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2025 року в задоволенні заяви ПрАТ «ІнГЗК» про відстрочення виконання судового рішення відмовлено.
В апеляційній скарзі ПрАТ «ІнГЗК»ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та просить направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неврахування того, що поведінка позивача  ОСОБА_1 є недобросовісною, оскільки надане позивачеві право обирати між примусовим та добровільним способом виконання рішення використовується ним не у відповідності до цільового призначення даного права та веде до зайвих збитків боржника. За таких умов, баланс інтересів сторін під час виконання рішення суду було порушено. Для відновлення такого балансу суду, на думку апелянта, слід було задовольнити клопотання про надання відстрочення виконання судового рішення.
Відзив на апеляційну не подано. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПрАТ «ІнГЗК» - адвоката Львова А.Л., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Громко Н.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2025 року, позовні вимоги задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 400 000,00 гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. 
В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 рокуу справі №213/4493/24 за позовом  ОСОБА_1 до ПрАТ «ІнГЗК» про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок загибелі батька на підприємстві під час виконання трудових обов`язків, на строк до надання позивачем ОСОБА_1 своїх банківських реквізитів відповідачеві ПрАТ «ІнГЗК», але не більше аніж один рік з дня ухвалення рішення про відстрочення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для відстрочки його виконання.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.
Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною права на суд та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.
У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.
Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання рішення залишилося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина судового процесу для цілей ст. 6 Конвенції.
Відповідно до частини 1 статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до частин 1, 3, 4, 5 статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).
Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.
Підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.
Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 10 Постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.
Рішенням Суду у справі Глоба проти України № 15729/07 від 05.07.2012 року суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.
Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.
За приписами статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця, у випадках, встановлених законом, - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Заява про відстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку виконання рішення.
Законодавство України не містить вичерпного переліку обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки.
Тобто, перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у національному законодавстві є нечітким. Обмеження стосовно можливого та допустимого строку відстрочки виконання остаточного рішення у законі відсутнє.
Отже, суд, який прийняв рішення, має широкі дискреційні повноваження щодо підстав та строку для відстрочки виконання рішення, і у кожному конкретному випадку за своїм внутрішнім переконанням оцінює наявні у справі докази і вирішує питання про наявність чи відсутність обставин для вчинення таких процесуальних дій.
З аналізу наведених норм слідує, що відстрочення виконання рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Під час вирішення питання про відстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із заявою про відстрочку виконання рішення суду, представник відповідача, як на підставу для її задоволення, посилався на ті обставини, що відповідач має намір здійснити виконання рішення, що набуло законної сили, у добровільному порядку, проте, такої можливості позбавлений, оскільки відсутні відомості про банківські реквізити Канапльова Є.О.
Оскільки, норми Закону України «Про виконавче провадження» не надають боржнику можливості після відкриття виконавчого провадження добровільно виконати судове рішення без стягнення виконавчого збору/основної винагороди, у зв?язку з чим, у випадку примусового виконання рішення суду, ПрАт «ІнГЗК» понесе невиправдані витрати на сплату виконавчого збору/основної винагороди, чого можна уникнути при добровільному виконанні рішення суду за наявності відомостей про банківські реквізити Канапльова Є.О.
Разом з тим, наведені доводи, в розумінні ст. 435 ЦПК України, не є правовою підставою для відстрочки виконання рішення суду. 
На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, викладені в ухвалі висновки відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам, тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали колегія суддів не вбачає. 
Безпідставне та необґрунтоване відстрочення виконання рішення суду буде порушувати законні права та інтереси позивача та нівелювати сутність рішення суду та мету його ухвалення.
На підставі викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – залишенню без змін, як така, що постановлена з дотриманням норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" – залишити без задоволення.
Ухвалу Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2025 року  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: