ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 року	Львів	Справа № 300/6745/24 пров. № А/857/3081/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Носа С.П.;
суддів:                                                                      Кухтея Р.В., Шевчук С.М.;

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 300/6745/24 за позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання протиправними рішень та зобов`язання до вчинення дій,-
суддя у І інстанції                                                            Микитин Н.М.,
час ухвалення рішення                                                    не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення                       не зазначено,

                                                        В С Т А Н О В И В:          

ОСОБА_1 звернулася у Івано-Франківський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в якому просила  визнати протиправним та скасувати рішення від 29.05.2024 №092750010707; зобов`язати повторно розглянути заяву від 21.05.2024 та прийняти рішення про призначення з 01.04.2024 пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 01.09.1992 по 30.10.1992, з 02.11.1992 по 02.08.2007 та період догляду за дитиною 20.02.1999 року народження, до досягнення нею трирічного віку.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання протиправними рішень та зобов`язання до вчинення дій задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.05.2024 №092750010707 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди її роботи з 01.09.1992 по 30.10.1992, з 01.07.2000 по 31.08.2000, з 23.09.2000 по 31.12.2000 та з 26.12.2001 по 31.12.2002.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 , з 01.04.2024  пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". 
В задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України  в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 сплачену нею суму судового збору у розмірі 1000, 00 грн.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 21.05.2024 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, що визнається сторонами.
За принципом екстериторіальності було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яке рішенням від 29.05.2024 №092750010707 позивачу відмовив у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, зіславшись на положення статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, вказавши, що у позивача немає права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. В цьому ж рішенні зазначено, що вік заявниці 50 років 01 місяць, а згідно поданих документів страховий стаж заявника становить 29 років 03 місяці 14 днів в тому числі пільговий стаж, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 становить 16 років 27 днів. 
Згідно спірного рішення, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоди: з 01.09.1992 по 30.10.1992 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.06.1992, оскільки відсутня назва документу, його дата та номер, згідно якого внесено запис про звільнення, що порушує Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом МПУ, МЮУ та МСЗНУ № 58 від 29.07.1993; з 02.11.1992 по 02.08.2007, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.06.1992, з 01.07.2000 зараховано відповідно до сплати страхових внесків за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу (Довідка ОК-5); період догляду за дитиною 20.02.1999 року народження, оскільки відсутня відмітка в документ про отримання паспорту або дані про виховання дитини до 3-х річного віку.
Позивач вважаючи вищенаведену відмову протиправною, остання звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-XII “Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Частиною 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове пенсійне страхування” працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Оскаржуване рішення від 29.05.2024 №092750010707 вказує на підставу для відмови позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах, а саме відсутність необхідного віку.
Згідно пункту 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV   на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку 55 років.
Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
Згідно пункту "б" частини 1  статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення"  на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.
Працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування": чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
В силу приписів пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" і пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи призначається працівникам за наявності трьох обов`язкових умов у сукупності: зайняття повний робочий день на відповідних роботах із шкідливими і важкими умовами праці - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України; атестація робочих місць; досягнення 55 років для жінок і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Рішенням Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 статтю 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в коментованій вище редакції) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Порядок застосування статті 13 визначає пункт 3 резолютивної частини  Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020.
Закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають  Конституції України  або якщо була порушена встановлена  Конституцією України  процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (стаття 152 Конституції України).
Зокрема, відповідно до пункту 1 резолютивної частини  Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020  визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), статтю  13, частину 2 статті 14, пункти "б"-"г" статті  54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991  за  №1788-XII  зі змінами, внесеними  Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015  за  №213-VIII.
Пунктом 2 резолютивної частини  Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020  стаття  13, частина 2 статті  14, пункти "б"-"г" статті  54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991  за  №1788-XII  зі змінами, внесеними  Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015  за  №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Пунктом 3 резолютивної частини  Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020  встановлено, що застосуванню підлягають стаття  13, частина 2 статті  14, пункти "б"-"г" статті  54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991  за  №1788-XII  в редакції до внесення змін  Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015  за  №213-VIII  для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
"На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: … б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Конституційний Суд в пункті 4.1 Рішення №1-р/2020 від 23.01.2020 зазначив, що  статтею 13 Закону №1788-XII  до внесення змін  Законом №213-VIII  було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.
У  статті 13 Закону №1788-XII  до внесення змін  Законом №213-VIII  було встановлено такий пенсійний вік: у пункті "а" для чоловіків - 50 років, для жінок - 45 років; у пунктах "б"-"з" для чоловіків - 55 років, для жінок - 50 років.
У  Законі №1788-XII  зі змінами, внесеними  Законом №213-VIII, збережено вказану пропорцію щодо зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку без урахування різниці між пенсійним віком для чоловіків і жінок. У частині першій статті 13  Закону №1788  зі змінами, внесеними  Законом №213-VIII, встановлено однаковий пенсійний вік для чоловіків та жінок, а саме: у пункті "а" - 50 років (на 10 років менше, ніж загальний пенсійний вік), у пунктах "б"-"з" - 55 років (на 5 років менше, ніж загальний пенсійний вік).
Статтею 13 Закону №1788-XII  зі змінами, внесеними  Законом №213-VIII, передбачено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених у цих нормах.
Згідно пункту 4.4  Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020, перевіряючи статтю 13, частину 2 статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними  Законом №213-VIII, на відповідність  Конституції України, Конституційний Суд України виходив з такого.
Вказаними положеннями  Закону №1788-XII  зі змінами, внесеними  Законом №213-VIII, передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років.
Статтею 13, частиною 2 статті 14, пунктами "б"-"г" статті 54 Закону №1788-XII у редакції до внесення змін  Законом №213-VIII  у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак оспорюваними положеннями Закону №213-VIII  змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.
Конституційний Суд України дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років зазначає, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.
Належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями  Закону №1788-XII  у редакції до внесення змін Законом №213-VIII. При цьому, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.
Відтак, стаття 13, частина 2 статті 14, пункт "б"-"г" статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними  Законом №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині 1  статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
У спірних правовідносинах застосуванню підлягають саме норми  Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.
Аналогічна правова позиція відображена у рішенні Верховного Суду від 21 квітня 2021 року, ухваленого за результатами розгляду зразкової справи № 360/3611/20 (адміністративне провадження №Пз/9901/32/20).
Таким чином, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах: необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України. Таке застосування судом вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки – після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам-жінкам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого  статтею 12 Закону №1788-XII, на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
Згідно  статті 12 Закону №1788-XII  право на пенсію за віком, серед іншого, мають жінки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Таким чином, особа (жінка) при стажі роботи не менше 20 років і не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку (55 років) на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
Відповідач в рішенні від 29.05.2024 №0902750010707 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 на пільгових умовах по Списку №2, проаналізувавши подані нею необхідні документи, фактично погодився з наявністю в позивача: 29 років  03 місяці 14 днів страхового стажу (який є більше обов`язкових 20 років); 16 років 27 днів стажу на роботах із шкідливими і важкими умовами праці  за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України (що є більше необхідних 10 років), з чим погоджується також і суд;
Як вбачається з копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 виданого 12.07.1997, позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже на момент звернення із заявою від 21.05.2024 про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 досягла необхідних 50 років.
Зважаючи на правове врегулювання спірних правовідносин, яке визначено рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 справа № 1-5/2018(746/15) від 23.01.2020, позивачка набула право на пенсію за віком на пільгових умовах з 50 років.
Таким чином, оскільки позивач досягла 50 років, має загальний страховий стаж 29 років  03 місяці 14 днів, в тому числі пільговий стаж, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 становить 16 років 27 днів, відтак остання має право на призначення пенсії на пільгових умовах із зменшенням віку з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 справа № 1-5/2018(746/15) від 23.01.2020.
Відтак, рішення про відмову у призначенні пенсії від 29.05.2024 №0902750010707 прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є протиправним та підлягає до скасування.
Згідно спірного рішення, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період з 01.09.1992 по 30.10.1992 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.06.1992, оскільки відсутня назва документу, його дата та номер, згідно якого внесено запис про звільнення, що порушує Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом МПУ, МЮУ та МСЗНУ № 58 від 29.07.1993, з 02.11.1992 по 02.08.2007, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.06.1992, з 01.07.2000 зараховано відповідно до сплати страхових внесків за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу (Довідка ОК-5) та період догляду за дитиною 20.02.1999 року народження, оскільки відсутня відмітка в документ про отримання паспорту або дані про виховання дитини до 3-х річного віку.
Частиною першою  статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди, з яких складається страховий стаж визначені в  статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно частини другої  статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону  за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
За приписами  статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі  статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року  затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно  статті 62 Закону № 1058-IV основним документом для підтвердження стажу роботи є трудова книжка і лише при її відсутності, або відповідних записів у ній, стаж підтверджується згідно із Порядком, затвердженим Постановою КМУ № 637, на підставі дипломів, посвідчень, свідоцтв, а також довідок та інших документів, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що записами у трудовій книжці позивача серія НОМЕР_3 від 09.06.1992, підтверджено наступні періоди роботи ОСОБА_1 : з 09.06.1992 по 30.08.1992 працювала в Майданському МП "Сувенір"; з 31.08.1992 переведена в фермерське господарство "Стара Гута" у зв`язку з реорганізацією МП "Сувенір"; з 01.09.1992 по 29.10.1991 працювала, за переведенням на посаду, секретарем у фермерському господарстві "Стара Гута"; з 02.11.1992 по 19.02.2002 працювала завідуючою господарством в Майданській неповній середній школі Тисменицького району, Івано-Франківської області; з 20.02.2002 по 25.07.2002, працювала, за переводом, робітником по обслуговуванню будівель, приміщень та обладнання в Майданській неповній середній школі Тисменицького району, Івано-Франківської області; з 26.07.2002 по 01.08.2007, працювала, за переводом, прибиральницею службових приміщень в Майданській неповній середній школі Тисменицького району, Івано-Франківської області; з 03.08.2007 по 31.01.2010 працювала молодшою медичною сестрою палатною нарковідділення №1 в Обласному наркологічному диспансері м. Івано-Франківськ; з 01.02.2010 по 30.08.2023, працювала за переводом, молодшою медичною сестрою палатною нарковідділення №1 в Обласному наркологічному диспансері м. Івано-Франківськ; з 29.09.2023 по 15.11.2023 призначено виплату допомоги по безробіттю; з 17.11.2023 по 21.12.2023 працювала молодшою медичною сестрою (санітарка) пологового відділення з індивідуальним пологовими залами по блоками для вагітних, роділь та породіль з інфекційними захворюваннями з оглядовим кабінетом в Комунальному некомерційному підприємстві "Івано-Франківський обласний перинатальний центр Івано-Франківської обласної ради".
Перелічені записи в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 09.06.1992 про періоди роботи ОСОБА_1 здійснені чітко, без будь-яких закреслень чи виправлень, скріплені печатками роботодавця, містить інформацію стосовно кожного періоду роботи на різних підприємствах, а саме: дати прийняття на роботу, найменування підприємства, де працювала позивач, посада, на яку було прийнято позивача, а також зазначено на підставі яких наказів позивач прийнята на роботу та звільнена з роботи.
Стосовно періоду роботи позивача з 01.09.1992 по 30.10.1992, то слід звернути увагу на те, що записи в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 09.06.1992 про вказані періоди зроблені в період, коли була чинною Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162.
Згідно вказаної Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162: трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців; трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи проводяться акуратно, пір`яний чи кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору; в розділах "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається; в графі 3 розділу "Відомості про роботу" у вигляді заголовка пишеться повне найменування підприємства; в графі 3 пишеться: "Прийнято або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво" із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнято працівника, виробляються: для робітників - відповідно до найменуваннями професій, вказаних у Єдиному тарифно-кваліфікаційному довіднику робіт і професій робітників; для службовців - відповідно до найменуваннями посад, зазначених в Єдиної номенклатурі посад службовців, або відповідно до штатного розкладу; при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів; бланки трудових книжок і вкладишів до них зберігаються в бухгалтерії підприємства як документи суворої звітності і видаються за заявкою у підзвіт особі, відповідальній за ведення трудових книжок; після закінчення кожного місяця бухгалтерія вимагає від особи, відповідальної за ведення трудових книжок, звіту про наявність бланків трудових книжок і вкладишів до них, з додатком прибуткового ордера каси підприємства. На зіпсовані під час заповнення бланки трудових книжок і вкладишів до них складається акт.
Відповідно до пункту 18 постанови Ради Міністрів Української РСР і Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок "Про трудові книжки робітників і службовців" від 06.09.1973 № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Тотожні положення містяться в пункті 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 № 301, згідно якого відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Згідно пункту 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж є трудова книжка. Лише при наявності неправильності чи неточності записів у трудовій книжці, для підтвердження стажу приймаються до уваги інші документи, які визначені вищевказаним Порядком № 637, зокрема: дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; довідки; виписки із наказів; особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати; посвідчення; характеристики; письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про період роботи.
Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постановах від 08.05.2018 у справі № 559/484/17, від 07.11.2019 у справі №  686/19477/16.
Саме орган Пенсійного фонду України, а не особа, наділений правом, в разі наявності певних розбіжностей у документах, для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, в тому числі пенсійних органів іноземних держав, та не перекладати на особу обов`язок збирання доказів щодо сплати страхових внесків в іноземній державі. Прийняття на підтвердження стажу роботи, зокрема довідок, застосовується тільки в тому випадку, коли відсутня трудова книжка або у ній немає записів щодо умов праці, чи містяться неправильні або неточні записи. 
Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка зазнала такого порушення, а отже, й не може впливати на її особисті права.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до  статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Таким чином, в спірному випадку запис № 4 в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 09.06.1992 про звільнення позивача з 30.10.1992, засвідчений підписом голови фермерського господарства та печаткою такого господарства.
Стосовно відсутності відомостей про номер, дату та назву документу, на підставі якого вчинено запис, то Інструкція від 20.06.1974 № 162 не передбачає наслідків для особи, на яку оформлено трудову книжку, за порушення порядку ведення такої трудової книжки, тим паче за таке несуттєве порушення.
Відтак, період роботи позивача з 01.09.1992 по 30.10.1992 підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 .
Стосовно періоду роботи позивача з 02.11.1992 по 02.08.2007, то суд зазначає наступне.
Згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 09.06.1992 ОСОБА_1 : з 02.11.1992 по 19.02.2002 працювала завідуючою господарством в Майданській неповній середній школі Тисменицького району, Івано-Франківської області; з 20.02.2002 по 25.07.2002, працювала, за переводом, робітником по обслуговуванню будівель, приміщень та обладнання в Майданській неповній середній школі Тисменицького району, Івано-Франківської області; з 26.07.2002 по 01.08.2007, працювала, за переводом, прибиральницею службових приміщень в Майданській неповній середній школі Тисменицького району, Івано-Франківської області.
Вказані записи в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 09.06.1992 здійснені відповідно до вимог Інструкції № 58, оскільки містять всю необхідну інформацію, а саме: дату прийняття на роботу, найменування підприємств, де працювала позивач, посади, на які було прийнято позивача, а також зазначено на підставі яких документів позивач прийнята на роботу, дату звільнення з роботи, підставу звільнення, відтиск печатки роботодавця та підпис відповідальної особи.
Трудова книжка серії НОМЕР_1 від 09.06.1992 містить всі необхідні записи про періоди роботи позивача з 02.11.1992 по 02.08.2007, в силу вимог пунктів 1 та 3 Порядку від 12.08.1993 № 637, відсутня необхідність підтвердження такого трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи чи архівними установами. 
Стосовно доводів пенсійного органу про те, що з 01.07.2000 записи в трудовій книжці позивача не підтверджені індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування  (відсутня інформація про сплату внесків), то слід зазначити наступне.
Згідно пунктів 1 та 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, вимоги про підтвердження наявного трудового стажу іншими документами, які визначені вищевказаним Порядком № 637, можливі лише при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постановах від 08.05.2018 у справі № 559/484/17 та від 07.11.2019 у справі №  686/19477/16.
Згідно усталеної позиції Верховного Суду до запровадження персоніфікованого обліку (тобто 1 липня 2000) – зарахуванням періодів роботи особи до стажу, необхідного для призначення пенсії, здійснюється за даними, що підтверджують періоди її трудової діяльності, зокрема, записів трудової книжки.
Відтак, безпідставним є не зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 02.11.1992 по 30.06.2000, оскільки в зазначений період були відсутні вимоги про зарахування до стажу періодів роботи на підставі відомостей про сплату страхових внесків на підставі індивідуальних відомостей про застраховану особу.
Записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.06.1992 підтверджено період трудової діяльності ОСОБА_1 з 02.11.1992 по 02.08.2007.
Відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи для призначення пенсії зараховується, будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Згідно статті 1 Закону № 1058-IV, страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно із статтею 20 Закону № 1058-IV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону № 1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Згідно статті 106 Закону № 1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
Посадові особи таких страхувальників, відповідальні за сплату страхованих внесків, в разі їх несплати, несуть передбачену законом дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність, а пенсійний орган застосовує до страхувальників фінансові санкції та здійснює заходи щодо стягнення такої заборгованості зі сплати страхових внесків.
Стосовно періодів трудової діяльності після 1 липня 2000, то Верховний Суд при застосуванні норм Закону України "Про пенсійне забезпечення" (статті 56), Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (статті 20, 24, 40, 106) виснував, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Невиконання підприємством-страхувальником обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України не може позбавляти соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві. Протилежний підхід є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. 
Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо нарахування та належної сплати страхових внесків. Наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду її роботи.
Верховний Суд застосовуючи вказані норми Закону, не розділяє право особи на призначення пенсії з зарахуванням чи не зарахуванням певного періоду трудової діяльності до страхового стажу, що дає право на пенсію за віком, після запровадження персоніфікованого обліку залежно від того, яку посаду на підприємстві-страхувальнику займала така застрахована особа, оскільки пенсійний орган мав своєчасно здійснювати контроль за сплатою страхувальником страхових внесків з заробітної плати працівників та притягувати чи ініціювати питання притягнення до відповідальності такого страхувальника та його посадових осіб, відповідальних за несвоєчасну сплату чи несплату таких внесків, а не фактично компенсувати свою бездіяльність на стадії призначення пенсії конкретній особі. 
Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 208/6680/16-а, від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 1 листопада 2018 року у справі   № 199/1852/15-а, від 20 березня 2019 у справі № 688/947/17, від 31 жовтня 2019 року у справі № 683/1814/16-а, від 23 березня 2020 року у справі № 535/1031/16-а, від 26 березня 2020 року у справі № 299/3616/16-а, від 17 листопада 2021 року у справі № 242/5635/16-а, від 30.12.2021 у справі № 348/1249/17.
Відтак, позивач не може бути позбавлена гарантованого Державою права на пенсійного забезпечення лише через несплату страхувальниками – роботодавцями позивача страхових внесків із заробітної плати ОСОБА_1 .
Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 про зарахування до страхового стажу  періоду її роботи  з 02.11.1992 по 02.08.2007, то судом встановлено , що частково вказаний період не є спірним, оскільки частково зарахований відповідачем до страхового стажу позивача, що підтверджується копією розрахунку стажу форма-РС-право по ОСОБА_1 , з  якого вбачається не врахування відповідачем таких періодів: з 01.07.2000 по 31.08.2000, з 23.09.2000 по 31.12.2000 та з 26.12.2001 по 31.12.2002.
Періоди роботи позивача з 01.07.2000 по 31.08.2000, з 23.09.2000 по 31.12.2000 та з 26.12.2001 по 31.12.2002 підлягають зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 , а позов у цій частині підлягає до задоволення. В решті періоду страховий стаж позивача не є спірним, тому в цій частині позову слід відмовити.
Стосвоно позовної вимоги ОСОБА_1 про необхідність зарахування до страхового стажу періоду догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 до 3-х річного віку, то суд вказує на відсутність підстав до задоволення позову в цій частині, оскільки відповідно до розрахунку стажу форма-РС-право по ОСОБА_1 такий період відповідачем зараховано до страхового стажу позивача  із врахуванням трудової діяльності останньої відображеної у її трудовій книжці НОМЕР_1 . 
Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання повторно розглянути заяву від 21.05.2024 та прийняти рішення про призначення з 01.04.2024 пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд зазначає наступне.
Відтак, за наявності формальної підстави для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, законної мети такої відмови, яка спрямована на те, щоб відповідна пенсія була призначена тим особам, які мають на це законне право, в той же час позбавлення позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2, за встановлених судом вище обставин, буде не пропорційним втручанням в її право на отримання відповідних пенсійних виплат, гарантоване статтею 1 протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.
Завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.
Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії за віком визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про призначення пенсії. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - призначити або відмовити в такому призначенні, однак виключно у тому випадку, коли для цього є законні підстави. За законом в спірних правовідносинах у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до положень частини 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.
Пунктом 1 частини 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Позивачка вперше звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із відповідною заявою та необхідними документами 21.05.2024, тобто в трьохмісячний строк з дня набуття право на призначення пенсії. Отже, позивачу необхідно призначити пенсію з наступного дня після досягнення 50 річного віку. 
Згідно частини 1 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання саме Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, (як відповідний територіальний орган Пенсійного фонду який приймав рішення про відмову у призначенні пенсії) призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 з 01.04.2024.
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 300/6745/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук