Справа № 127/13473/25
Провадження № 22-ц/801/1906/2025
Категорія: 99
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року	Справа № 127/13473/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В, П., 
з участю секретаря судового засідання: Кашпрук М. Г.,
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересована особа – відділ державної реєситрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління бстиції (м. Київ) 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Федчишена С. А., у справі за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи - відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті,-

в с т а н о в и в:

У травні  2025  року  ОСОБА_1  звернулася  до  суду   із  заявою, за  участі  заінтересованої особи  - відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті. Зазначила, що згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 24 грудня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб ,серії НОМЕР_1 . Згідно витягу про державну реєстрацію прав, за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 зареєстровано по 1/3 частці квартири, яка складає 1/20 частки секції АДРЕСА_1 . Згідно лікарського свідоцтва ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Вітебськ Республіки Білорусь. З метою належної реєстрації смерті заявниця звернулась до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Киїів), однак отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті № 2808-28.28-24 від 28.11.2024 року. Оскільки орган державної реєстрації актів цивільного стану не має можливості зареєструвати смерть ОСОБА_2 у відповідності до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000, так, як п. 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів громадянського стану передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма N106/o), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за N1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма N106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за N1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Просить встановити факт смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Вітебськ Республіки Білорусь.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької обалсті від 09 липня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати через неправильну оцінку судом доказів і невірно встановлені обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення її заяви. Вказала, що суд не врахував те, що саме відділом державної реєстрації актів цивільного стану рекомедовано їй звернутися до суду із заявою про встановлення факту смерті. Суд не надав належної оцінки медичній довідці про причину смерті та свідоцтву про смерть  ОСОБА_2 .
Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, ухвалу суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що згідно свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_2 , 24.12.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, після реєстрації якого прізвище дружини – ОСОБА_6 .
Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «ВМБТІ» № 33778053 від 10.04.2012р. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить по 1 /3 частці квартира АДРЕСА_2 .
Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 104, виданого ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Вітебськ Республікою Білорусь, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.
Листом № 2808-28.28-24 від 28.11.2024 року відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовив у реєстрації смерті, оскільки надане лікарське свідоцтво не відповідає ч.1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Розділу 5 «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні».
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд виходив із того, що заявницею не надано доказів про відсутність такого свідоцтва та не реєстрацію смерті ОСОБА_2 в Республіці Білорусь, а тому у суду відсутні підстави вважати, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2 не видавалося та не було зареєстровано в РБ. Надана заявником копія лікарського свідоцтва про смерть, виданого 08.05.2022 в м. Вітебськ Республікою Білорусь, не є належним доказом, який би міг підтвердити факт смерті ОСОБА_2 в м. Вітебськ Республіки Білорусь. Інших належних доказів на підтвердження своїх вимог заявник не надала.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки лікарському свідоцтву про смерть є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Так, ч.ч.3,4 ст. 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Статтею 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.
Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України № 545 від 08 серпня 2006 року.
Відповідно до положень вказаної Інструкції, лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.
Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. у відповідності до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами ДРАЦСу може бути видано свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку в наслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (п. 9 ч.1 ст. 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (ст. 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (ст. 305-309 ЦПК України).
Згідно ст. 317 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частина перша-друга статті 318 ЦПК України).
Однак , у заяві про встановлення факту смерті ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не вказала з якою метою їй необхідно встановити вказаний факт; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт та не надала належних і допустимих доказів , що підтверджують факт смерті ОСОБА_2 . 
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема можуть бути:
-  письмові докази;
- речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи;
- висновки експертів;
- копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть;
-пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник;
- довідки з військомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців);
- заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Частинами 1,2 ст 294 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
Крім того, згідно ч.2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_2 , був чоловіком заявниці.
Матеріали справи містять лише фото копію лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , що видані органами влади Республіки Білорусь .
Разом з тим, вищевказані документи, з врахуванням сумнівності і непідтвердження їх походження, без свідоцтва про смерть і за відсутності будь-яких інших доказів, не можуть бути підставами для встановлення судом України факту смерті особи в Республіці Білорусь. 
Заявниця не надала суду інших доказів ( фото-, відеоматеріалів, скріншотів переписок, щодо обставин, смерті, часу місця поховання, тощо), не заявляла клопотань про допит свідків, в тому числі й себе, а суд апеляційної інстанції позбавлений права з власної ініціативи встановлювати, або вважати доведеними обставини, що мають значення для розгляду справи, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав та відмову в задоволенні заяви про встановлення факту смерті з підстав недоведеності заявлених вимог .
Відтак, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, як ухваленого судом з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження і є безпідставними.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Колегія суддів вважає, що викладені в апеляційній скарзі доводи , обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують і не є підставами для скасування ухваленого судом рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до п.п. «в» п. 4 ч.1 ст.141 ЦПК суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за заявником. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 липня  2025  року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.
Головуючий                                                         С. Г. Копаничук 
судді:                                                                      Л. О. Голота 
                                                                         В. П. Рибчинський