УХВАЛА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
18 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 185/5253/14-к 
провадження № 51-3616 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                             ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю
прокурора                                                               ОСОБА_4 ,
засуджених                                                            ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
захисника                                                               ОСОБА_7 
розглянув у судовому засіданні кримінальну справу № 70101105 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та мешканки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3, 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі - КК), 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця і мешканця АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянки України, уродженки та мешканки АДРЕСА_3 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3, 4 ст. 190 КК, 
за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_6 та  ОСОБА_5 , а також захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2023 року ОСОБА_6 :
- виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК (за епізодом 1), а також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК (за епізодами 2, 3); 
- визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК (за епізодом 4) та призначено покарання: за ч. 3 ст. 190 КК ? у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 2 ст. 364 КК ? у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати певні керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк на 6 років із позбавленням права обіймати певні керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на строк 3 роки. 
На підставі ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання відповідно до ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Також цим вироком ОСОБА_5 :
- виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК;
- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК (за епізодом 4), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання відповідно до ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Цим же вироком:
- виправдано ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК (за епізодом 1), та за ч. 4 ст. 190 КК; 
- закрито кримінальну справу стосовно ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК (за епізодом 4), у зв`язку з її смертю і не встановлено підстав для її реабілітації. 
Також цим вироком: 
- відмовлено ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в заявленому позові; 
- задоволено частково заявлений у справі позов ОСОБА_12 , стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 69 831 грн.
Як установив суд, 01 вересня 2006 року, наказом № 87-к директора Комунального господарства «Управління житлово-комунального господарства» Павлоградської міської ради (далі - КГ «УЖКГ»), ОСОБА_6 переведена з посади юрисконсульта на посаду начальника юридичного відділу з випробувальним терміном, витримавши який, зайняла зазначену посаду, була службовою особою, оскільки виконувала організаційно-розпорядчі функції, пов`язані зі здійсненням керівництва працівниками юридичного відділу підприємства. Відповідно до посадової інструкції сферою діяльності начальника юридичного відділу є правове забезпечення діяльності підприємства.
У невстановлений час ОСОБА_6 вступила в змову з ОСОБА_8 з метою заволодіння майном, що перебувало в користуванні наймачів квартир у м. Павлограді Дніпропетровської області, шляхом обману, через його приватизацію та подальшу реалізацію третім особам. ОСОБА_8 у свою чергу залучила для вчинення злочину ОСОБА_5 .
Згідно зі злочинною схемою, ОСОБА_6 , використовуючи отриману під час виконання своїх службових обов`язків інформацію, зокрема під час спрямування позовів про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, та за наявності значної заборгованості з квартирної плати, що перебуває на балансі КП, при спілкуванні повідомляє наймачам про те, що Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області наймач буде позбавлений права користування квартирою у зв`язку з непроживанням тривалий час, і з`ясовує їх контакти. Далі вона надає інформацію про вказаних осіб рієлтору ОСОБА_8 й остання разом із  ОСОБА_5 продовжують переконувати наймача, що він втратить квартиру.
Наймач, будучи переконаним, що втратить житло, за незначні кошти, порівняно з ринковою вартістю квартири, повинен погодитися надати довіреність на право приватизувати та розпоряджатися житлом рієлторам ОСОБА_8 і ОСОБА_5 , які мали досвід купівлі-продажу житла. У подальшому це житло вони повинні були реалізовувати, а отримані кошти розділити між собою.
Так, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння майном, що перебувало в користуванні наймача квартири в м. Павлограді Дніпропетровської області, шляхом обману, через їх приватизацію та подальшу реалізацію шляхом обману, діючи відповідно до зазначеного плану, ОСОБА_6 , використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, з корисливих мотивів вирішила використати отриману під час виконання своїх обов`язків інформацію, а саме щодо тривалого непроживання наймачів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 у квартирі АДРЕСА_4 (далі - квартира, квартира АДРЕСА_5 ), та наявній заборгованості з квартирної плати, а також щодо перебування на розгляді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позову про визнання осіб такими, що втратили право користування, в особистих інтересах та інтересах третіх осіб. Так, у службовому кабінеті начальника юридичного відділу № 212, що в будинку АДРЕСА_6 , 16 жовтня 2009 року під час зустрічі з ОСОБА_12 повідомила останнього про те, що він Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області буде позбавлений права користування зазначеною квартирою у зв`язку з великою заборгованістю з квартирної плати та за комунальні послуги, а також у зв`язку з непроживанням тривалий час.
Далі ОСОБА_6 , згідно з попередньою домовленістю, замовчавши про те, що ОСОБА_12 має можливість зберегти за собою право користування квартирою, повідомила ОСОБА_8 засоби зв`язку потерпілого для проведення подальших дій щодо «обробки» потерпілого та заволодіння майном, яке перебувало в користуванні наймача квартири, через приватизацію та подальшу реалізацію шляхом обману. Таким чином, зловживаючи своїм службовим становищем, ОСОБА_6 не виконала обов`язків, передбачених посадовою інструкцією: забезпечувати дотримання законності в діяльності підприємства.
ОСОБА_8 надала вказівки співучаснику злочину ОСОБА_5 , який був обізнаний про злочинні наміри останньої, зв`язатися з потерпілим ОСОБА_12 , щоб шляхом повідомлення неправдивих відомостей переконати його надати право на приватизацію та продаж квартири за винагороду, значно меншу, ніж ринкова вартість квартири.
У подальшому з 17 по 19 жовтня 2009 року ОСОБА_5 , діючи в складі групи, на досягнення єдиного плану із заволодіння майном, під час зустрічі з  ОСОБА_12 в м. Павлограді шляхом обману, повідомив неправдиві відомості про те, що відповідно до рішення суду ОСОБА_12 буде позбавлений права користуватися зазначеною квартирою, і запропонував останньому 1000 дол. США, що становило 7981 грн, якщо той погодиться видати доручення для приватизації та розпорядження квартирою на ім`я ОСОБА_8 .
22 жовтня 2009 року ОСОБА_12 , введений в оману ОСОБА_6 та  ОСОБА_5 , отримав зазначену суму й надав нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_8 на представництво в установах під час здійснення приватизації вказаної квартири та на її розпорядження ОСОБА_5 
22 листопада 2009 року, після отримання довіреностей, до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області представник позивача, виконуючи вказівки ОСОБА_6 щодо позову про визнання ОСОБА_12 таким, що втратив право користування житлом, подав заяву про залишення позову без розгляду через відсутність спору про право.
У подальшому відповідно до розподілених функцій ОСОБА_8 23 листопада 2009 року, використовуючи зазначену довіреність, вчинила дії з приватизації вказаної квартири на ім`я ОСОБА_12 , унаслідок чого ОСОБА_6 , ОСОБА_8 і ОСОБА_5 отримали реальну можливість розпорядитися квартирою шляхом її продажу, ринкова вартість якої становила 77 812 грн, що відповідало 257 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановлених на 01 січня 2009 року.
Далі 28 листопада 2009 року ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу реалізував зазначене майно третім особам.
Таким чином, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 і ОСОБА_5 за попередньою змовою групою осіб заволоділи майном, що перебувало в користуванні ОСОБА_12 , шахрайськими діями, шляхом обману, через приватизацію квартири та подальшу реалізацію третім особам, ринковою вартістю 77 812 грн.
Також ОСОБА_6 , зловживаючи своїм службовим становищем з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, усупереч інтересам служби спричинила ОСОБА_12 негативні наслідки у вигляді втрати квартири ринковою вартістю 77 812 грн, що є тяжкими наслідками.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 25 вересня 2024 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просять скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині визнання їх винними в інкримінованих діяннях за епізодом 4 та закрити кримінальну справу стосовно них в цій частині у зв`язку з наявністю підстав, указаних у п. 2 ч. 1 ст. 6 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК 1960 року). 
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_5 з підстав, детально наведених у касаційній скарзі, посилається на те, що:
- відсутність об?єктивної сторони злочину та суб?єкта злочину виключає наявність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК;
- не був знайомий із ОСОБА_6 до їх затримання, що, на його думку, не може свідчити про намір засуджених досягнути спільної злочинної мети;
- у матеріалах справи відсутня будь-яка інформація коли, ким та за яких обставин установлено передання інформації ОСОБА_6 ОСОБА_8 , а також ОСОБА_8 ОСОБА_5 .
Також засуджений зазначає, що суд першої інстанції: 
- не спростував та не надав належної оцінки його твердженням, що саме ОСОБА_12 зателефонував йому і запропонував купити квартиру;
- не встановив фактичного розміру заподіяної шкоди за епізодом 4, при цьому не врахував письмових доказів щодо вартості квартири АДРЕСА_5 у сумі 34 452 грн;
- не врахував, що станом на 23 листопада 2009 року потерпілий ОСОБА_12 був власником квартири, а не її користувачем, що суперечить формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Водночас суди попередніх інстанцій, на думку засудженого: 
- залишили поза увагою, що ще до моменту звернення до ОСОБА_6 ОСОБА_12 був співучасником оперативно-розшукової діяльності (далі - ОРД) і саме ОСОБА_12 повинен був запропонувати їй незаконну винагороду;
- не надали належної оцінки показанням ОСОБА_12 та не встановили, з яких міркувань останній заздалегідь дійшов висновку, що розмова буде з негативним характером, при цьому дійшли необґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_12 чогось не знав, чи про те, що його ввели в оману;
- не врахували, що потерпілий ОСОБА_12 був дієздатним, розумів значення своїх дій, а нотаріусом були роз?яснені наслідки надання та скасування довіреностей;
- не врахували, що фактично мали місце цивільно-правові відносини;
- не надали правової оцінки обставинам та не встановили: передавали ОСОБА_12 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 засудженим особисто й безпосередньо належну їм квартиру чи саме право на неї;
- не правильно встановили умови, за яких вчиняється злочин за кваліфікуючою ознакою ст. 190 КК «вчинено за попередньою змовою групою осіб».
Засуджена ОСОБА_6 , наводячи доводи, у цілому аналогічні до доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_5 , також посилається на те, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки порушенням під час застосування стосовно неї ОРД, а також вказує, що:
- згідно з оригіналом її трудової книжки, вона з 10 серпня 2006 року була прийнята на посаду юрисконсульта і працювала на цій посаді до 18 серпня 2010 року, у зв`язку із чим у період інкримінованих кримінальних правопорушень не була службовою особою, оскільки не виконувала організаційно-розпорядчих функцій, пов`язаних зі здійсненням керівництва працівниками юридичного відділу підприємства; 
- запис у її трудовій книжці про призначення на посаду начальника юридичного відділу підприємства відсутній;
- посадові інструкції начальника юридичного відділу підприємства нею не підписувалися, а підписані іншою невідомою особою; 
- в описовій частині вироку не вказано, які дії вона вчинила всупереч інтересам служби та які саме наслідки настали від її дій, або які охоронювані законом права, свободи й інтереси окремих громадян були порушені.
За таких обставин засуджена ОСОБА_6 вважає, що судами попередніх інстанцій: 
- не було встановлено і досліджено наявності причинного зв?язку між її діями та наслідками, наведеними в ст. 364 КК, а також не встановлено, що порушення нею службових обов`язків передувало настанню тяжких наслідків і воно було необхідною її умовою;
- указані вище обставини не з`ясовувалися, що, на її думку, свідчить про те, що обвинувачення стосовно неї у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК, ґрунтується лише на припущеннях.
У касаційній скарзі захисник із кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить:
- скасувати рішення судів попередніх інстанцій;
- закрити кримінальну справу;
- реабілітувати ОСОБА_8 . 
Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_9 з підстав, детально наведених у касаційній скарзі, наводячи доводи, у цілому аналогічні до доводів касаційних скарг засуджених, серед іншого, посилається на те, що:
- висновок місцевого суду в частині прослуховування телефонних розмов ОСОБА_6 є надуманим, оскільки згідно з протоколом прослуховування взагалі не ставилося питання, кому належать голоси та за яких обставин розмова здійснювалася; 
- суд першої інстанції з достатньою повнотою не встановив способу та інших обставин вчинення злочину, форми вини, спрямованості умислу, мотивів злочину, його наслідків, характеру і розміру заподіяної шкоди;
- на підтвердження доведеності винуватості ОСОБА_8 місцевий суд послався на висновки експертиз розмов між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , однак не звернув уваги, що в їх проведенні останні не брали участі, при цьому у них не бралися зразки голосів.
Як також зазначає ОСОБА_9 :
- ОСОБА_8 входила до списку осіб, призначених на посаду присяжного сесією Павлоградської міської ради Дніпропетровської області;
- судами попередніх інстанцій залишені поза увагою заявлені в ході судового розгляду клопотання ОСОБА_8 і ОСОБА_6 про визнання недопустимими протоколів аудіо- та відеозапису, а також висновків експертиз і речових доказів.
У касаційних скаргах засуджені ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , а також захисник із кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 з підстав, детально наведених у них, також посилаються на відсутність у матеріалах кримінального провадження протоколів: огляду та вручення ОСОБА_12 засобів спецтехніки, якими фіксувалися негласні слідчі (розшукові) дії; про наслідки здійснення оперативно-розшукових заходів (далі - ОРЗ); про результати негласного проникнення до житла чи іншого володіння, зняття інформації з каналів зв?язку, контроль за листуванням, телеграфною та іншою кореспонденцією.
Зокрема, засуджений ОСОБА_5 указує, що:
- суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки відсутності в матеріалах кримінального провадження протоколу огляду та вручення ОСОБА_12 засобів спецтехніки з обов`язковим зазначенням їх виду та номера;
- надані місцевому суду відеозаписи є вибірковими.
Водночас засуджена ОСОБА_6 в цій частині вказує, що:
- це позбавило суди попередніх інстанцій можливості перевірити, яким саме технічним засобом ОСОБА_12 проводив фіксування розмов із нею, правомірність таких дій, чи дійсно спецзасіб надавався органом досудового розслідування;
- з переглянутих у судовому засіданні відеозаписів файлів убачається, що вони розпочаті не з місця, де міг бути виданий технічний засіб та було розпочато негласну слідчу дію.
При цьому засуджена ОСОБА_6 , серед іншого, стверджує, що: 
- досліджені судом першої інстанції відеозапис і протокол огляду відеозапису за результатами ОРЗ щодо документування її діяльності, зокрема щодо відеоконтролю, зняття інформації з каналів зв?язку, висновки експертиз звуко- та відеозапису від 29 березня і 17 квітня 2013 року не є належними та допустимими доказами, оскільки отримані в непроцесуальний спосіб, без складання протоколу про наслідки здійснення ОРЗ стосовно неї; 
- суд першої інстанції безпосередньо не дослідив усіх зібраних на попередньому слідстві доказів, а саме протоколів про наслідки здійснення ОРЗ стосовно неї та відеозаписів, отриманих за результатами ОРД, на які посилалася сторона обвинувачення і цей суд у вироку.
Також засуджена зазначає, що суди попередніх інстанцій: 
- не врахували, що сторона обвинувачення не надала місцевому суду доказів правомірності отримання дозволу суду апеляційної інстанції на проведення ОРД у вигляді відеоконтролю за нею та зняття інформації з каналів зв?язку, що свідчить про незаконність здійснення таких ОРЗ;
- не надали оцінки листу Прокуратури Дніпропетровської області від 01 жовтня 2012 року № 04/3/12230-10, згідно з яким відповідні протоколи про наслідки здійснення ОРЗ стосовно ОСОБА_6 знаходяться в матеріалах кримінальної справи № 70101105;
Крім того, захисник із кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 посилається на те, що: 
- вимога щодо обов`язковості складання протоколу про результати негласного проникнення до житла чи іншого володіння, зняття інформації з каналів зв?язку, контролю за листуванням, телеграфною та іншою кореспонденцією, застосування інших технічних засобів отримання інформації передбачена ч. 2 ст. 8 Закону України від «Про оперативно-розшукову діяльність»;
- суд першої інстанції послався у вироку на докази, які відсутні в матеріалах кримінального провадження.
Окремо у касаційних скаргах засуджені ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , а також захисник з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 посилаються на те, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року, оскільки цей суд: 
- не звернув уваги на процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції під час оцінки доказів;
- не надав оцінки вироку в частині невиконання місцевим судом вимог ст. 67 КПК 1960 року щодо оцінки кожного доказу, на які посилався прокурор та сторона захисту під час судового слідства;
- не звернув уваги на порушення судом першої інстанції принципу безпосереднього дослідження оригіналів доказів; 
- безпідставно погодився з висновками місцевого суду в частині допустимості доказів, не усунув протиріччя під час оцінки цих доказів та дійшов передчасного висновку про залишення вироку суду першої інстанції без зміни;
- зазначив в ухвалі, що місцевим судом визнано доведеним формулювання обвинувачення за епізодом 4, а ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 за цим епізодом обвинувачуються за ч. 4 ст. 190 КК, у той час як вироком останні не засуджувалися за ч. 4 ст. 190 КК;
- належним чином не перевірив доводів апеляційних скарг, не навів переконливих мотивів для їх спростування та не зазначив підстав, з яких залишив їх без задоволення, при цьому фактично лише перерахував докази, проте не надав кожному доказу оцінки з точки зору їх належності, допустимості та достатності;
- не врахував, що місцевий суд, з урахуванням виправдання обвинувачених за епізодами 1 - 3, незаконно визнав їх дії за кваліфікуючою ознакою ст. 190 КК «вчинено повторно».
За таких обставин засуджені ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , а також захисник із кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 вважають, що вину ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК, за епізодом 4 не доведено «поза розумним сумнівом».
Від інших учасників процесу заперечень на касаційні скарги не надійшло.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні: 
- засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 , а також засуджений ОСОБА_5 підтримали касаційні скарги;
- прокурор ОСОБА_4 заперечувала щодо задоволення касаційних скарг. 
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого чи виправданого.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є: 1) істотне порушення          кримінально-процесуального закону; 2) неправильне застосування кримінального закону; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370 - 372 цього Кодексу.
З урахуванням наведеного обставини щодо однобічності та неповноти досудового й судового слідства, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінальної справи, визначення яких дано у статтях 368, 369 КПК 1960 року, не є предметом дослідження та перевірки суду касаційної інстанції. Не є предметом розгляду і незгода в касаційних скаргах з оцінкою судами доказів у кримінальній справі стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .
З огляду на зазначене вище не є предметом перегляду суду касаційної інстанціїдоводи касаційних скарг про те, що: 
- суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що ще до моменту звернення до ОСОБА_6 ОСОБА_12 був співучасником ОРД, яка проводилася стосовно ОСОБА_6 і саме ОСОБА_12 відповідно до плану співробітників УБОЗ м. Дніпропетровська повинен був запропонувати їй незаконну винагороду за вирішення питання щодо його квартири;
- надані місцевому суду відеозаписи є вибірковими, що не відповідає вимогам КПК 1960 року щодо порядку збирання доказів; 
- з переглянутих у судовому засіданні відеозаписів файлів убачається, що вони розпочаті не з місця, де міг бути виданий технічний засіб та було розпочато негласну слідчу дію.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що, звертаючись з касаційною скаргою, захисник із кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 -  ОСОБА_9 посилається на положення статей 2, 94, 370 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року (далі - КПК 2012 року), однак не звернув уваги, що оскаржувані судові рішення постановлені в порядку КПК 1960 року. 
Під час розгляду доводів касаційних скарг Суд виходить із фактичних обставин справи, установлених судом.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 , ОСОБА_8 і  ОСОБА_5 у скоєнні кримінальних правопорушень, за які вони засуджені, ґрунтуються на зібраних і досліджених доказах, а саме показаннях:
- підсудної ОСОБА_6 , яка вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень не визнала та пояснила, що із серпня 2006 року вона перебувала у трудових відносинах із КГ «УЖКГ». З КП Павлоградської міської ради вона в трудових відносинах не перебувала. З 01 вересня 2006 року була переведена на посаду начальника юридичного відділу з випробувальним терміном 3 місяці. Вважає, що посаду не займала, оскільки в трудовій книжці відсутній запис про звільнення із цієї посади. Посадова інструкція, яка є в матеріалах кримінальної справи, їй не надавалася. Згідно з розпорядженням міського голови м. Павлограда «Про збереження жилого фонду» від 15 листопада 2001 року, працівники ЖЕКів виявляли покинуте житло, далі готувався пакет документів до юридичного відділу для звернення до суду. У липні 2009 року була виявлена квартира АДРЕСА_5 , в якій зареєстровані та не проживають ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , про що було складено акт про нежилий стан квартири. Далі подали позов, який 24 липня 2009 року у зв`язку з невиконанням вимог суду, був повернутий. У подальшому повторно була направлена позовна заява до суду, яка 18 листопада 2009 року ухвалою суду залишена без розгляду. ОСОБА_12 дійсно приходив у липні 2009 року та просив відкликати цивільний позов із суду за грошову винагороду, на що вона відмовила. Ніяких даних про себе він не залишав. ОСОБА_5 вона інформацію з приводу квартир та з приводу житла ОСОБА_12 не передавала, так як ОСОБА_5 не знала. Вперше про нього дізналася і його побачила в червні 2010 року в суді; 
- підсудної ОСОБА_8 , яка вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень не визнала та пояснила, що працювала рієлтором. Потерпілий ОСОБА_12 безпосередньо звертався до агентства, а не до неї і пропонував продати квартиру. По квартирі ОСОБА_12 вона займалася тільки приватизацією. З ОСОБА_6 і ОСОБА_5 вона знайома не була. ОСОБА_5 знала як працівника іншого агентства і жодного разу з ним не співпрацювала. ОСОБА_6 тільки ставила печатку під час приватизації. Тут же ОСОБА_8 заперечувала спілкування з ОСОБА_6 . Також ОСОБА_8 пояснила, що нікому з потерпілих не повідомляла неправдиву інформацію. У 2008 - 2009 роках спілкувалася з ОСОБА_6 тільки тоді, коли приходила щодо приватизації. У неї був номер телефону ОСОБА_5 , але дружніх відносин із ним не було. ОСОБА_12 звертався до директора агентства, а тоді він його направив до неї. Яке відношення до цих квартир має ОСОБА_5 , вона не знала. Разом із ОСОБА_5 щодо вказаних квартир ніколи одномоментно не спілкувалися; 
- підсудного ОСОБА_5 , який пояснив, що про потерпілого ОСОБА_12 він дізнався від інших агентів з нерухомості, оскільки останній звертався в агентство. Він йому зателефонував, після чого зустрілися, поговорили про ціну та домовилися про продаж квартири через довіреність. ОСОБА_12 дав довіреність, а він дав йому якусь суму грошей до 1000 грн. Потерпілий озвучив суму, за яку він хоче продати квартиру, та вказав, що є борги за квартиру, тому запропонував третю частину за квартиру. У подальшому квартиру продали. Квартира на момент звернення була приватизована. З ОСОБА_8 він був знайомий, перебував у робочих відносинах. ОСОБА_8 не давала номерів телефонів потерпілих. ОСОБА_6 взагалі не знав; 
- потерпілого ОСОБА_12 , який пояснив, що у 2009 році звернувся до  ОСОБА_6 , оскільки прийшло повідомлення, що заберуть квартиру за борги. ОСОБА_6 тоді була начальником юридичного відділу КГ «УЖКГ». Квартира була неприватизована. ОСОБА_6 сказала, що квартира втрачена та справа знаходиться в суді, допомогти нічим не може, однак записала номер його мобільного телефону. Через годину на телефон, який він залишив ОСОБА_6 , зателефонував ОСОБА_5 . Цей телефон майже ніхто не знав. У результаті ОСОБА_5 запропонував 1000 дол. США та допомогу у вирішенні судової справи. Порадився з мамою і сестрою та погодився на умови. Написав довіреність на ОСОБА_5 щодо приватизації квартири. Квартира була в поганому стані, була заборгованість за комунальні послуги. Також указав, що записував розмову з  ОСОБА_5 на диктофон, який він особисто придбав. Після продажу квартири зрозумів, що його обманули, адже квартира значно дорожче коштувала. Дійсно, розписку за отримання коштів за квартиру він писав та на момент її написання претензій не мав, оскільки його обманули. У повному обсязі підтримав показання, які надавав на досудовому слідстві. Зокрема, що 16 жовтня 2009 року він прийшов до ОСОБА_6 , щоб поцікавитися, чому складався акт про непроживання. Вона йому повідомила, що квартира перейде державі та вона нічим не зможе допомогти. Він пояснив, що живе у квартирі, але вона вказала, що питання вже вирішено. Потім вона попросила залишити мобільний телефон. Номер був новий, і його ніхто не знав. Також попросила прийти до неї 19 жовтня 2009 року. Через день-два до нього подзвонив ОСОБА_5 та запропонував зустрітися. 19 жовтня 2009 року він знову прийшов до ОСОБА_6 , яка вказала, що юридично йому квартиру зберегти неможливо і порадила її продати. Після чого він подзвонив ОСОБА_5 та зустрівся з ним, і він його переконав, що квартира втрачена й запропонував 1000 дол. США, якщо той надасть довіреність на приватизацію та розпорядження квартирою. Переконував, що якщо не візьме грошей, то за квартиру взагалі нічого не отримає. 22 жовтня 2009 року він видав дві довіреності та отримав кошти. Потім ОСОБА_5 подзвонив і сказав, що треба виписатися. Згодом він виїхав із квартири, а ОСОБА_8 надала йому 1000 дол. США. У подальшому дізнався, що на момент видачі ним довіреностей рішення стосовно його квартири не було.
Крім того, у суді першої інстанції було допитано свідків: 
- ОСОБА_14 , яка пояснила, що квартира була придатна для житла. Світло було відключено, але вони нелегально підключилися. Борги за комунальні послуги були. Після оголошення показань, наданих на досудовому розслідуванні, вказала, що її брат ОСОБА_12 у жовтні 2009 року повідомив, що складено акт про те, що ніхто не проживає у квартирі. Він ходив до начальника юридичного відділу ОСОБА_6 й остання йому повідомила, що квартира втрачена, оскільки за борги перейде державі. Після чого через кілька днів ОСОБА_12 повідомив, що подзвонив рієлтор і запропонував 1000 дол. США за квартиру за умови, що він видасть довіреність на приватизацію та продаж квартири і всі випишуться з неї. Вирішили взяти гроші, оскільки брата переконали, що квартиру заберуть. 13 листопада 2009 року приїхала жінка на ім`я ОСОБА_20 та відвезла в паспортний стіл, де взяла паспорти, заповнила якісь бланки і їх виписали. Потім ОСОБА_12 вказав, що отримав 1000 дол. США за квартиру;
- ОСОБА_21 , який пояснив, що придбав квартиру АДРЕСА_5 . Вона була в дуже поганому стані та мала місце заборгованість за комунальні послуги. Підтвердив надані на досудовому розслідуванні показання, зокрема, що придбав за 7600 дол. США. Квартиру продавав ОСОБА_5 , підсудну ОСОБА_8 він не знав. Потім дізнався, що борг був за квартиру 24 000 грн ніким не погашався. ОСОБА_5 так і не закрив борг; 
- ОСОБА_22 (паспортиста), яка пояснила, що виходила на місце та складали акт з приводу непроживання у квартирі АДРЕСА_5 , який направила до юридичного відділу. Не пам`ятає, чи мала ОСОБА_6 інтерес до квартири. Також підтвердила показання, надані на досудовому розслідуванні, згідно з якими ОСОБА_6 як начальник юридичного відділу періодично просила надавати інформацію щодо квартир, наявності боргів. У листопаді 2009 року в паспортний стіл прийшла ОСОБА_8 з довіреністю на приватизацію квартири. У листопаді 2009 року ОСОБА_8 приїхала з ОСОБА_17 та  ОСОБА_14 і вони заповнили бланки на виписку, після чого вони були виписані з квартири; 
- ОСОБА_23 , яка підтвердила надані на досудовому розслідуванні показання про те, що вона складала і підписувала акт про непроживання жителів квартири АДРЕСА_5 ;
- ОСОБА_24 (юриста КГ «УЖКГ»), яка пояснила, що ОСОБА_6 була начальником юридичного відділу. Вона складала позови про визнання осіб такими, що втратили право користування. Їм пакет документів надавали з ЖЕКів. Також підтвердила показання, надані на досудовому розслідуванні, зокрема, що вказівки ОСОБА_6 не підлягали обговоренню. Вона вела облік усіх справ та сама давала вказівки про підготовку позовів, зокрема, й позбавлення права користування житлом, приймала рішення про підтримку позовів або їх відкликання. Також свідок додатково зазначила, що вказівки про те, що робити по цивільних справах, надавала ОСОБА_6 .
Допитав місцевий суд і експерта ОСОБА_25 , який пояснив, що стосовно квартири АДРЕСА_5 вказано про її задовільний стан, оскільки елементи будівлі в цілому задовільні. Сама квартира потребувала ремонту. Експертизу робив за технічною документацією. Для експертизи йому потрібна тільки технічна документація, яка йому була надана. Було взято до уваги технічний стан як задовільний, оскільки доступу до квартири в нього не було. Якби обстежував об`єкт, то вартість могла би змінитися.
Також суд першої інстанції посилався на досліджені в ході судового слідства письмові докази, серед яких дані: 
- відеозапису та протоколу огляду відеозапису за результатами оперативних заходів щодо документування діяльності ОСОБА_6 , зокрема щодо відеоспостереження із жовтня по листопад 2009 року; 
- протоколу огляду легалізованих матеріалів оперативно-технічних заходів від 28 серпня 2010 року разом із диском до нього, згідно з якими 16 жовтня 2009 року за даними прослуховування телефонних розмов ОСОБА_6 надає ОСОБА_8 контакти ОСОБА_12 (дзвінок о 15:45:30); 
- відповіді апеляційного суду від 01 червня 2011 року, згідно з якою довідки про надання дозволу на ОРЗ надаються підрозділам, які здійснювали такі заходи;
- відповіді УБОЗ від 20 квітня 2011 року;
- відповіді Прокуратури Дніпропетровської області від 01 жовтня 2012 року; 
- довідки голови Апеляційного суду Дніпропетровської області й повідомлення заступника начальника управління ? начальника відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, прокуратури Дніпропетровської області за результатами проведеної перевірки законності зняття інформації з каналів зв`язку стосовно ОСОБА_6 ;
- матеріалів цивільної справи за позовом КГ «УЖКГ» до ОСОБА_12 разом з усіма заявами, постановленими у цій цивільній справі; 
- заяви ОСОБА_12 до органу приватизації, яка погоджена особою, підпис якої схожий на підпис ОСОБА_6 , 17 листопада 2009 року;
- розпорядження про передачу у власність та свідоцтва про право власності, датованого 23 листопада 2009 року; 
- довіреності на представництво ОСОБА_12 підсудною ОСОБА_8 та розпорядження майном на ім`я ОСОБА_5 , датованого 22 жовтня 2009 року; 
- протоколу обшуку, проведеного в ОСОБА_8 , згідно з яким у неї під час обшуку виявлено договори з печаткою ОСОБА_5 , бланки з печаткою ОСОБА_5 і підписом ОСОБА_5 , копії паспортів на ім`я ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 . Розписку на ім`я ОСОБА_26 від 22 січня 2008 року. Копію паспорта ОСОБА_5 . Печатку ФОП ОСОБА_5 ; 
- розписки ОСОБА_12 від 30 листопада 2009 року, згідно з якою він отримав від ОСОБА_5 гроші, оскільки продав квартиру, гроші отримав і претензій не має;
- витягу з рішення від 11 листопада 2009 року № 1104, відповідно до якого змінено договір найму квартири АДРЕСА_5 на ОСОБА_12 ; 
- розпорядження органу приватизації № 28510 про передачу квартири ОСОБА_12 у власність; 
- відповіді на запит адвоката за підписом ліквідатора КГ «УЖКГ», згідно з якою ОСОБА_12 звертався щодо незаконної приватизації 21 травня 2010 року, та самої копії заяви; 
- Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2010 року, згідно з якими позови ОСОБА_12 про визнання приватизації незаконною протягом 2009 - 2010 років не надходили;
- висновків експертиз звуко- та відеозапису від 29 березня та 17 квітня 2013 року; 
- висновку експерта від 20 серпня 2010 року, згідно з яким ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 станом на 23 листопада 2009 року складала 119 097 грн;
- висновку повторної експертизи вартості квартир від 05 лютого 2018 року, згідно з яким ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 станом на 24 грудня 2009 року складала 77 812 грн; 
- копій посадових інструкцій та табелів обліку робочого часу ОСОБА_6 за 2008 рік, згідно з якими робота ОСОБА_6 обліковувалася за посадою начальника юридичного відділу;
- фотокопії трудової книжки ОСОБА_6 , згідно з якою вона 10 серпня 2006 року прийнята юрисконсультом 1 категорії, а 18 серпня 2010 року -звільнена;
- протоколу виїмки від 01 жовтня 2012 року, згідно з яким в особовій карті ОСОБА_6 зазначено, що 10 серпня 2006 року прийнята юрисконсультом 1 категорії; 01 вересня 2006 року - начальником юридичного відділу, у відповідній графі стоять підписи власника трудової книжки, тобто ОСОБА_6 ;
- посадової інструкції начальника юридичного відділу від 04 вересня 2006 року, 19 серпня 2007 року та 22 вересня 2008 року з підписом ОСОБА_6 ; 
- наказу від 28 вересня 2009 року № 82-к, згідно з яким ОСОБА_6 , начальнику юридичного відділу, з 01 жовтня 2009 року встановлено працювати в АТД адміністратором на 0,5 ставки за сумісництвом;
- посадових окладів та довідки про нарахування ОСОБА_6 заробітної плати за 2009 - 2010 роки, згідно з якими заробітна плата нараховувалася з окладу саме начальника юридичного відділу;
- наказу від 10 січня 2008 року № 2-к про надання відпустки ОСОБА_6 на період сесії з 12 січня по 10 лютого 2008 року як начальнику юридичного відділу.
Оцінюючи зазначені та інші зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК (за епізодом 4), а також ОСОБА_5 і ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК (за епізодом 4).
Так, місцевий суд критично оцінив показання: 
- ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і ОСОБА_8 стосовно епізоду 4 щодо заволодіння квартирою наймача ОСОБА_12 ; 
- ОСОБА_5 про те, що квартира на момент звернення ОСОБА_12 була приватизована, оскільки, як зазначив цей суд, на момент видачі потерпілим довіреності квартира не була приватизована. 
Водночас суд першої інстанції оцінив показання потерпілого ОСОБА_12 як правдиві, указавши, що вони об`єктивно підтверджуються доказами, однак критично оцінив його показання в частині, що він не пам`ятає, де на ньому взялася камера. 
Крім того, аналізуючи докази, суд першої інстанції зазначив, що: 
- дані протоколу огляду легалізованих матеріалів оперативно-технічних заходів від 28 серпня 2010 року разом із диском до нього свідчать про те, що 16 жовтня 2009 року ОСОБА_12 перебував у ОСОБА_6 , що підтверджує правдивість його показань; 
- з дослідженого протоколу прослуховування за участю ОСОБА_6 вбачається, що вона підтвердила на стенограмі позначення своїх висловлювань, зокрема щодо дзвінка в 17:45:30, та вказала, що розповідала про те, що до неї приходив ОСОБА_12 ;
- з інших досліджених розмов будь-яких даних про те, що ОСОБА_6 організатор чи що вона роздає вказівки, не вбачається; 
- досліджені телефонні розмови не дають поза розумним сумнівом дійти висновків, що ОСОБА_6 є організатором, навпаки, у деяких фразах прослідковуються вказівки від ОСОБА_8 .
Разом з тим суд першої інстанції, зауваживши, що згідно з відповіддю Дніпровського апеляційного суду відомості про надання дозволів про ОРД в 2009 - 2010 роках знищені, вказав, що матеріалах кримінального провадження містяться дані, які дають можливість дійти висновку про допустимість вказаних протоколів та відеозапису, отриманих за результатами ОРД. 
Також місцевий суд вказав, що:
- досліджені докази спростовують показання підсудних, що вони не були знайомі; 
- спілкування ОСОБА_8 і ОСОБА_6 стосувалося схиляння ОСОБА_12 до передачі їм квартири; 
- саме ОСОБА_6 передала ОСОБА_8 телефон потерпілого ОСОБА_12 , а та передала його ОСОБА_5 для контактів із ОСОБА_12 ; 
- як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_8 обговорювали, яким чином приховати від потерпілого інформацію, звідки в неї та ОСОБА_5 телефон потерпілого ОСОБА_12 ;
- досліджений зміст розмови вказує про наявність умислу в ОСОБА_6 і  ОСОБА_8 на обман потерпілого ОСОБА_12 з метою отримання довіреностей на приватизацію та продаж квартири потерпілого і подальшої її реалізації з розподілом коштів;
- також із запису слідує, що підсудною ОСОБА_8 до вчинення злочину був залучений ОСОБА_5 , якому вказівки надавала саме ОСОБА_8 , і який, як зазначив потерпілий, до нього телефонував і з яким він спілкувався;
- потерпілий видав довіреність в один день на ОСОБА_8 і ОСОБА_5 із сусідніми реєстраційними номерами;
- після видачі довіреності саме за вказівкою ОСОБА_6 (оскільки допитані свідки пояснили, що всі рішення щодо позовів приймалися за її вказівкою) до суду подається заява про залишення позову без розгляду через відсутність спору про право;
- після відсудження квартири кошти від продажу ОСОБА_5 не передаються потерпілому, а розподіляються між співучасниками.
З огляду на зазначене місцевий суд дійшов висновку, що потерпілий об`єктивно був введений в оману ОСОБА_6 за попередньою змовою з  ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , думаючи, що в нього склалася безвихідна ситуація, і, побоюючись, що залишиться без житла й грошей, погодився на отримання 1000 дол. США в обмін на довіреність на приватизацію та розпорядження квартирою.
Ураховуючи наведене вище, доводи касаційної скарги ОСОБА_5 в частині, що він не був знайомий із ОСОБА_6 до їх затримання, а також про те, що в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація коли, ким та за яких обставин установлено передання інформації ОСОБА_6 ОСОБА_8 , а також ОСОБА_8 ОСОБА_5 , не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.
Надаючи оцінку протоколу огляду легалізованих матеріалів ОРЗ від 28 серпня 2010 року разом із диском до нього, місцевий суд зазначив, що наведені в ньому відомості вказують на те, що попередньо ОСОБА_6 не підшуковувала цю квартиру, а скористалася зверненням до неї ОСОБА_12 , адже акт про непроживання датований 24 червня 2009 року та й позов уже перебував у суді.
Також суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення надано диктофон і протоколи прослуховування записів, які здійснював потерпілий ОСОБА_12 за власною ініціативою, однак визнав недопустимими доказами запис, протокол прослуховування записів та висновки експертизи звуко- та відеозапису від 29 березня і 17 квітня 2013 року в частині дослідження записів ОСОБА_12 та ОСОБА_5 .
Зокрема, місцевий суд указав, що потерпілий ОСОБА_12 здійснював аудіозаписи своїх розмов із ОСОБА_5 саме з метою в подальшому викрити підсудних у вчиненні злочину за допомогою зроблених записів, оскільки, на думку цього суду, відсутнє будь-яке інше розумне пояснення придбання потерпілим диктофона та використання його в бесіді, а в подальшому передав диктофон працівникам міліції, у зв`язку з чим, як зазначено у вироку, записуючи розмову на диктофон, потерпілий ОСОБА_12 за власною ініціативою здійснював ОРЗ, що прямо заборонено законом. 
Крім того, надаючи оцінку висновкам експертиз щодо ринкової вартості квартири, суд першої інстанції вказав, що: 
- з висновку експерта від 20 серпня 2010 року (згідно з яким ринкова вартість квартири становить 119 097 грн) убачається, що квартира не оглядалася, у зв`язку з чим, з урахуванням показань допитаного в судовому засіданні експерта, цей суд не взяв до уваги такого висновку; 
- висновок повторної експертизи від 05 лютого 2018 року (згідно з яким ринкова вартість квартири становить 77 812 грн) ураховує стан квартири як незадовільний, у зв`язку з чим, на думку цього суду, є достовірним та допустимим доказом.
Отже, на переконання колегії суддів, місцевий суд належним чином обґрунтував, чому він узяв до уваги саме висновок повторної експертизи щодо вартості квартири, у зв`язку з чим є безпідставними доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що суд першої інстанції не встановив фактичного розміру заподіяної шкоди за епізодом 4, оскільки за наявності декількох висновків судово-будівельних експертиз, які суперечать один одному в частині визначення вартості квартири, не зазначив у вироку, якими доказами підтверджено заподіяння матеріальної шкоди потерпілому у великих розмірах, а саме в розмірі 77 812 грн. 
Водночас посилання на те, що місцевий суд не врахував письмових доказів того, що вартість квартири становить 34 452 грн, на думку колегії суддів, не спростовує обґрунтованості наведених вище висновків суду першої інстанції, оскільки продаж квартири відбувався поза волею потерпілого, а сума 34 452 грн не узгоджувалася з ринковою ціною, яка встановлена в рамках цієї справи. 
Аналізуючи матеріали цивільної справи за позовом КГ «УЖКГ» до  ОСОБА_12 разом з усіма заявами, постановленими в цій цивільній справі, суд першої інстанції вказав, що:
- було подано два позови щодо визнання наймача квартири таким, що втратив право користування квартирою, та його виселення;
- під час розгляду позову потерпілий ОСОБА_12 звертається до ОСОБА_6 , вона взяла його дані, створюючи в нього переконання, що він квартиру втратить, і передала інформацію ОСОБА_8 для подальшого «опрацювання потерпілого».
Крім того, надаючи оцінку:
- посадовій інструкції начальника юридичного відділу від 04 вересня 2006 року, 19 серпня 2007 року та 22 вересня 2008 року з підписом ОСОБА_6 , місцевий суд указав, що начальник юридичного відділу керує працівниками відділу, має право давати надавати доручення і завдання підлеглим, а також зауважив, посадові інструкції 2007 та 2008 років є тотожними, а підписи на інструкціях 2006 і 2007 років є схожими; 
- наказу від 28 вересня 2009 року № 82-к, суд першої інстанції зазначив, що вказаний наказ візований начальником юридичного відділу підписом, схожим на підпис підсудної ОСОБА_6 ;
- доводам ОСОБА_6 щодо того, що вона працювала в КГ «УЖКГ» м. Павлограда, а не Павлоградській міській ради, місцевий суд вказав, що відповідно до даних реєстру код 03364228 присвоєний КГ «УЖКГ», дата заснування - 29 квітня 2004 року, у зв`язку з чим дійшов висновку про безпідставність її доводів у цій частині, при цьому зауважив, що за даними відбитків печаток підприємство, на якому працювала ОСОБА_6 , має код НОМЕР_1 , що відповідає КГ «УЖКГ», а допитані свідки працівники юридичного відділу чітко ідентифікують ОСОБА_6 як начальника юридичного відділу.
При цьому суд першої інстанції вказав, що не є логічними показання, що особа, яка є юристом і займає посаду начальника юридичного відділу, не ознайомлена з посадовою інструкцією, що визначає коло її повноважень та обов`язків.
З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку, що досліджені докази свідчать про те, що ОСОБА_6 
- займала посаду начальника юридичного відділу КГ «УЖКГ»; 
- мала в підпорядкуванні працівників та мала право надавати їм доручення, а отже мала організаційні розпорядчі повноваження, що також підтверджувалося посадовими інструкціями;
- відповідно до примітки ст. 364 КК є суб`єктом злочину, оскільки саме використовуючи свою займану посаду, вчиняла дії на заволодіння майном, яке перебувало в користуванні наймача, задля його приватизації та подальшого відсудження співучасниками злочину з метою отримання особистої вигоди від її продажу.
Щодо такої кваліфікуючої ознаки, як організована група, то суд першої інстанції вказав, що:
- прокурором не надано доказів на підтвердження того, що учасниками групи був розроблений (хоча б у загальних рисах) і схвалений план злочинної діяльності або вчинення конкретного злочину, розподіл ролей, наявність організатора (керівника), заходи щодо прикриття своєї діяльності тощо, як і не надано доказів навіть знайомства ОСОБА_5 та організатора ОСОБА_6 , не кажучи вже про погодження ним плану та розуміння ОСОБА_5 своєї участі в злочинній організації, а не у вчиненні злочинів; 
- у відносинах ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , з огляду на досліджені телефонні розмови, простежується рівність стосунків, при цьому ОСОБА_8 не надає жодних вказівок ОСОБА_5 ;
- жодний досліджений доказ не свідчить про наявність зв`язку ОСОБА_5 з ОСОБА_6 , а такий зв`язок тільки має місце між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 та між ОСОБА_8 і ОСОБА_5 ;
- відсутня така характеристика «стійкості», як чітка визначеність ролі ОСОБА_5 , оскільки відповідно до пред`явленого обвинувачення в різних епізодах він виконував різну роль: здійснював то приватизацію, то представництво під час відсудження квартир; 
- сторона обвинувачення свідомо викривляє фактичні дані в пред`явленому обвинуваченні, оскільки виявленням квартир займалися працівники структурних підрозділів КП, а саме ЖЕКів, та відповідно до своїх обов`язків самостійно складали акти і надавали інформацію про заборгованість до юридичного відділу, при цьому жодних обов`язків перевіряти вказану інформацію в ОСОБА_6 відповідно до її посадової інструкції не було; 
- стороною обвинувачення не надано жодних доказів щодо наявності такої характеристики, як «єдність наміру учасників групи», оскільки з досліджених доказів відсутні підстави дійти логічних висновків про усвідомлення ОСОБА_5 факту об`єднання його з ОСОБА_6 , при цьому таке усвідомлення має місце стосовно ОСОБА_8 ;
- з досліджених результатів зняття інформації з каналів зв`язку не зафіксовано розмов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , так само з досліджених розмов між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 не встановлено даних, які б указували про наявність вказівок ОСОБА_6 на адресу ОСОБА_5 , а стиль розмови не мав ознак лідерства ОСОБА_6 , що, на думку цього суду, свідчило про недоведення наявності ознак організатора в особі ОСОБА_6 ;
- не надано жодних обґрунтувань і доказів, які б указували на спроможність групи протидіяти дезорганізуючим факторам (зовнішнім чи внутрішнім, як-от зв`язки для прикриття діяльності, заміна вибулих членів групи).
Отже, суд першої інстанції зазначив, що наведене вище свідчить про відсутність ознак існування організованої групи як про це зазначено в обвинуваченні, у зв`язку з чим дійшов висновку, що вказана кваліфікуюча ознака не знайшла свого підтвердження, а тому така ознака була виключена.
Водночас місцевий суд вказав, що в діях підсудних має місце вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, оскільки кінцевий результат злочинної мети був досягнутий шляхом попередньої домовленості підсудними між собою по лінії ОСОБА_8 - ОСОБА_6 і ОСОБА_8 - ОСОБА_5 .
З огляду на зазначене суд першої інстанції констатував, що дії ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 за епізодом 4 необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 190 КК за ознаками «попередня змова групою осіб» та «великий розмір».
Вирок місцевого суду є належно вмотивованим й обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 323, 324 КПК 1960 року. 
Переглядаючи вирок в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції перевірив у тому числі апеляції захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , а також обвинувачених ОСОБА_6 і  ОСОБА_5 , проаналізував їх, зіставляючи з тими доказами, що містяться в матеріалах справи, та зазначив підстави, на яких апеляції визнав необґрунтованими. Своє рішення суд апеляційної інстанції докладно вмотивував.
Так, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень за епізодом 4. 
Зокрема, суд апеляційної інстанції, серед іншого, вказав, що місцевий суд: 
- з дотриманням визначених у ст. 2 КПК 1960 року завдань провів стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 і ОСОБА_5 повне та неупереджене судове слідство, дотримався вимог кримінально-процесуального законодавства України, навів у своєму рішенні мотиви та підстави, з яких дійшов висновку про доведеність їх вини за епізодом 4; 
- дослідивши безпосередньо під час судового слідства докази, дійшов висновку про їх належність і допустимість та, оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями, дійшов обґрунтованих висновків про те, що потерпілий ОСОБА_12 об`єктивно був введений в оману злочинними діями ОСОБА_6 , за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .
Крім того, як убачається з ухвали, предметом дослідження суду апеляційної інстанції, крім іншого, були доводи апеляцій захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , а також обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , у цілому аналогічні з доводами їх касаційних скарг. 
Зокрема, суд апеляційної інстанції з підстав, детально наведених в ухвалі, вважав безпідставними та надуманими доводи апелянтів про те, що матеріали справи не містять:
- письмових доказів, зібраних в установленому законом порядку, стосовно того, що співробітниками міліції з дотриманням вимог КПК 1960 року було отримано дозвіл на проведення контролю у виді відеозапису діяльності ОСОБА_6 ;
- протоколу про видачу потерпілому ОСОБА_12 відеокамери, а судом не з`ясовано обставин щодо того, ким саме з уповноважених співробітників міліції була установлена відеокамера на одяг потерпілого ОСОБА_12 для документації діяльності ОСОБА_6 ; 
- протоколів за результатом запису телефонних розмов ОСОБА_6 та  ОСОБА_8 , а тому ця слідча дія є недопустимим доказом за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_12 .
Так, суд апеляційної інстанції вказав, що з досліджених судом першої інстанції: 
- відеозапису та протоколу огляду відеозапису за результатами оперативних заходів щодо документування діяльності ОСОБА_6 , зокрема щодо відеоспостереження, вбачається, що за даними рапорту, складеного уповноваженою особою, ОРЗ щодо документування діяльності ОСОБА_6 проводилися із жовтня по листопад 2009 року. На цьому відеозаписі ОСОБА_6 підтверджувала, що позовна заява знаходиться в суді на відсудження житла і зробити нічого неможливо. Перша позовна заява була подана 09 липня 2009 року, а вдруге - 10 серпня 2009 року. Запитувала, чи не хоче ОСОБА_12 продати квартиру, на що останній запитував, чи можна допомогти реструктурувати борги. ОСОБА_6 підтвердила, що вона складала акт і нагадала про наявність боргу за комунальні послуги більше 20 000 грн. Також радила знайти покупців та ще щось заробити. Далі підсудна зазначила ОСОБА_12 , що йому зателефонують, щоб він поговорив і домовився з приводу квартири, та що можна з нею зробити, після чого ОСОБА_12 залишив їй свій номер телефону і запропонував відкликати позов, але ОСОБА_6 вказала, що неможливо це зробити. При цьому акцентувала увагу потерпілого на тому, що квартиру він не продасть та не приватизує. Далі підсудна вказала, що можна оплачувати борги, боротися за квартиру;
- протоколу огляду легалізованих матеріалів оперативно-технічних заходів від 28 серпня 2010 року та диска до нього вбачається, що 16 жовтня 2009 року за даними прослуховування телефонних розмов ОСОБА_6 надає ОСОБА_8 контакти ОСОБА_12 ;
- звукозапису і протоколу вбачається, що ОСОБА_6 повідомляє ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_12 хоче віддати квартиру та не знає кому. Далі ОСОБА_6 вказує адресу квартири потерпілого, зазначає про те, що ходила до квартири і з`ясувала, що квартира в нормальному стані. Повідомила ОСОБА_8 про те, що по цій квартирі є борг близько 20 000 грн і в ній зареєстровані чотири людини. Також у ході розмови ОСОБА_6 попередила ОСОБА_8 про те, щоб вона не говорила, як та де взяла телефон потерпілого ОСОБА_12 , а лише зазначила, що справа стосовно квартири перебуває в суді й у подальшому квартира буде відібрана за рішенням суду. Далі ОСОБА_6 продиктувала номер мобільного телефону. У свою чергу ОСОБА_8 вказала ОСОБА_6 , щоб остання тримала ОСОБА_12 . Також було обговорення подальших дій спілкування безпосередньо ОСОБА_8 із  ОСОБА_12 з метою відчуження обманним шляхом у нього квартири та реалізації її на користь третіх осіб, із залученням другого рієлтора - ОСОБА_5 ;
- протоколу прослуховування за участю ОСОБА_6 вбачається, що остання підтвердила на стенограмі позначення своїх висловлювань, зокрема щодо дзвінка о 17:45:30 та підтвердила, що до неї дійсно приходив тоді потерпілий ОСОБА_12 і ця розмова відбулася з ним.
За таких обставин суд апеляційної інстанції:
- погодився з висновками місцевого суду, який указані протоколи та відеозапис, отримані за результатами ОРД, визнав допустимими доказами і поклав в основу обвинувального вироку за епізодом 4 шахрайських дій щодо потерпілого ОСОБА_12 та отримання від нього дозвільних документів, на підставі яких у подальшому ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було відчужено квартиру на користь третіх осіб;
- відхилив доводи апелянтів щодо недопустимості вказаних доказів у зв`язку з відсутністю в матеріалах кримінального провадження отриманих в установленому законом порядку дозволів на запис телефонних розмов та відеофіксацію діяльності ОСОБА_6 .
Отже, враховуючи наведене вище, доводи касаційної скарги захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 про те, що: 
- висновок місцевого суду в частині прослуховування телефонних ОСОБА_6 є надуманим, оскільки згідно з протоколом прослуховування взагалі не ставилося питання, кому належать голоси та за яких обставин розмова здійснювалася;
- суд першої інстанції на підтвердження доведеності винуватості ОСОБА_8 послався на висновки експертиз розмов між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , однак не звернув уваги, що в їх проведенні останні не брали участі, при цьому у них не бралися зразки голосів,
не є такими, що спростовують законність та обґрунтованість судових рішень. 
У своїх касаційних скаргах захисник із кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , а також засуджені ОСОБА_6 і  ОСОБА_5 наводять доводи, які зводяться до відсутності в матеріалах справи дозволів на проведення ОРЗ та протоколів: 
- огляду і вручення ОСОБА_12 засобів спецтехніки, якими фіксувалися негласні слідчі (розшукові) дії; 
- про наслідки здійснення ОРЗ; 
- про результати негласного проникнення до житла чи іншого володіння, зняття інформації з каналів зв?язку, контроль за листуванням, телеграфною та іншою кореспонденцією.
Крім того, засуджена ОСОБА_6 , посилаючись на те, що: 
- щодо неї застосувалися тимчасові обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, а саме здійснювалася ОРД;
- обмеження зазначених конституційних прав і свобод людини і громадянина під час проведення ОРД, дізнання та досудового слідства допускається лише за вмотивованим рішенням суду і має винятковий та тимчасовий характер;
- дозвіл на проведення ОРЗ надається після порушення кримінальної справи незалежно від тяжкості злочину, 
указує, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки зазначеним порушенням.
Однак, звертаючись із касаційною скаргою, ОСОБА_6 не зазначає, які положення законів у цій частині було порушено та яким чином це порушило її права. 
Разом з тим, спростовуючи аналогічні доводи, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин з метою перевірки порядку отримання органом досудового розслідування дозвільних документів на проведення оперативно розшукових дій, відповідно до отриманої відповіді Дніпровського апеляційного суду вбачається, що станом на момент розгляду справи місцевим судом відомості про надання дозволів про ОРД у 2009 - 2010 роках знищені, однак указав, що матеріали справи містять відомості, які підтверджують раніше існування всіх відповідних дозволів, дотримання порядку їх отримання, а отже, і легітимність зібраних доказів та проведених оперативних розшукових дій, у тому числі відеофіксації діяльності ОСОБА_6 та звукозапису її телефонних розмов із  ОСОБА_8 .
Також суд апеляційної інстанції послався на те, що з досліджених судом першої інстанції відповідей: 
- апеляційного суду від 01 червня 2011 року вбачається, що довідки про надання дозволу на ОРЗ надаються підрозділам, які здійснювали такі заходи; 
- УБОЗ від 20 квітня 2011 року вбачається, що з 2009 по 2010 роки в Апеляційному суді Дніпропетровської області отримувалися дозволи на проведення оперативно-технічних заходів стосовно ОСОБА_6 за наступними датами та номерами: від 31 липня 2009 року № 287т; від 28 вересня 2009 року № 289т; від 28 вересня 2009 № 290т; від 01 грудня 2009 року № 352т, 353т;
- Прокуратури Дніпропетровської області від 01 жовтня 2012 року вбачається, що при вивченні матеріалів оперативно-розшукової справи стосовно ОСОБА_6 порушень не виявлено. Зняття інформації з каналів зв`язку здійснювалося на підставі відповідних рішень Апеляційного суду Дніпропетровської області. Протоколи перебувають в кримінальній справі № 70101105.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що довідкою голови Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_27 та повідомленням заступника начальника управління - начальника відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_28 за результатами проведеної перевірки законності зняття інформації з каналів зв`язку стосовно ОСОБА_6 також підтверджується факт проведення ОРД на підставі відповідно наданих в установленому законом порядку дозволів.
З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час проведення ОРД за епізодом 4 за участю потерпілого ОСОБА_12 звукозапис телефонних розмов ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а також відеофіксація діяльності ОСОБА_6 відбувалася на підставі наданих судом апеляційної інстанції дозволів і відсутність їх у матеріалах справи у зв`язку зі знищенням не дає підстав стверджувати, що ці дії виконані співробітниками міліції з порушенням вимог КПК 1960 року, а відтак і не дають правових підстав для визнання цих доказів недопустимими. 
Разом з тим суд апеляційної інстанції:
- зауважив, що ОСОБА_6 і ОСОБА_8 після відкриття матеріалів кримінального провадження на той час на порушення органом досудового розслідування порядку збирання доказів в установленому законом порядку не скаржилися, як і не оскаржували самих процесуальних документів;
- зазначив, що не бере до уваги наведених в апеляції ОСОБА_6 доводів про те, що відповідь апеляційного суду від 01 червня 2011 року є неналежним доказом на підтвердження дотримання слідчими процесуальної процедури на отримання дозволу щодо відеоконтролю підозрюваної особи, оскільки ця відповідь лише роз`яснює порядок отримання таких дозволів, проте не підтверджує факту надання апеляційним судом дозволу на відеофіксацію в цьому кримінальному провадженні.
Так, суд апеляційної інстанції вказав, що повідомлення суду апеляційної інстанції про знищення дозволів про ОРД у 2009 - 2010 роках навпаки засвідчує факт існування видачі таких дозволів і відомостей про те, що судом апеляційної інстанції не надавалося дозволів на відеофіксацію діяльності ОСОБА_6 та звукозапис телефонних розмов ОСОБА_6 із ОСОБА_8 , що свідчило би про порушення співробітниками міліції норм КПК 1960 року при здійсненні оперативних розшукових дій у цьому кримінальному провадженні, відповідь цього суду не містить.
З огляду на наведені вище висновки суду апеляційної інстанції доводи касаційних скарг у цій частині також не є такими, що спростовують законність, обґрунтованість і справедливість судових рішень. 
Водночас, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції:
- не надав оцінки вироку в частині невиконання місцевим судом вимог ст. 67 КПК 1960 року щодо оцінки кожного доказу, на які посилався прокурор та сторона захисту під час судового слідства;
- не звернув уваги на порушення судом першої інстанції принципу безпосереднього дослідження оригіналів доказів,
засуджені ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , а також захисник із кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 не наводять доводів, яким чином зазначене, з огляду на сукупність досліджених судами попередніх інстанцій доказів та наведені вище висновки суду апеляційної інстанції, перешкодило чи могло перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу й постановити законне, обґрунтоване і справедливе судове рішення. 
Відхилив суд апеляційної інстанції і доводи захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , а також обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_5 про те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що ОСОБА_12 в розумінні вимог ст. 190 КК не може бути потерпілою особою, оскільки від початку співпрацював зі слідством та діяв за їх вказівкою, розумів порядок вчинюваних стосовно нього дій і їх наслідки щодо відчуження квартири, а тому не може вважатися особою, яка введена в оману шахрайськими діями ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та  ОСОБА_5 , оскільки з його боку відбулася провокація вчинення злочину.
Зокрема, суд апеляційної інстанції вважав доводи в цій частині безпідставними, надуманими та такими, що спрямовані на уникнення від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
Так, спростовуючи доводи апеляцій у цій частині, суд апеляційної інстанції послався на те, що: 
- у відповідності до диспозиції ст. 190 КК шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Предметом вчинення злочину, передбаченого ст. 190 КК, є не тільки майно, але й право на майно. Тобто предметом цього діяння виступає не лише майно, а й право на таке майно, що здебільшого зафіксовано в документах та яке в майбутньому дає право шахраю здобути у свою власність таке майно (наприклад, договори дарування, боргові розписки, видача дозвільних документів - довіреностей на розпорядження майном тощо);
- об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення виражається в заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману або зловживання довірою; 
- суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК, виражається у формі прямого умислу, корисливих мотиву та мети. Суб`єктом є особа, яка досягла до вчинення шахрайства 16 років. Якщо суб`єктом є службова особа, яка для обману чи зловживання довірою використовує своє службове становище, то її дії повинні кваліфікуватися за сукупністю статей 190, 364 КК;
- суспільна небезпечність цього діяння полягає в тому, що шахрай шляхом вчинення шахрайських дій завдає шкоди праву власності особи; 
- обман - це повідомлення неправдивих відомостей (дія) або замовчування відомостей, які мають бути повідомлені (бездіяльність), з метою заволодіння чужим майном або придбання права на майно. Тобто обман шахрай використовує з метою навіяти в потерпілого упевненість у корисливості чи обов`язковості передачі йому майна чи права на нього; 
- особливості шахрайства полягають у тому, що потерпілий, будучи введеним в оману, зовні добровільно передає винному майно або право на майно, вважаючи, що це є правомірним, необхідним або вигідним для нього, що він зобов`язаний це зробити. Тому обман за часом передує передачі майна або права на майно і викликає в потерпілого усвідомлення правомірності такої передачі. Таким чином, обман виступає як спосіб зовні законного, за згодою потерпілого отримання майна або придбання права на майно;
- закінченим шахрайство вважається з моменту заволодіння майном або придбанням права на майно;
- у кримінальних провадженнях, у яких йдеться про можливу провокацію злочину, необхідно враховувати, чи існували відносини між шахраєм та особою, введеною в оману, безвідносно до правоохоронних органів, чи існували питання, у вирішенні яких був зацікавлений потерпілий і які міг або обіцяв вирішити шахрай шляхом введення потерпілого в оману, спотворення фактів для досягнення своєї корисливої мети щодо передачі майна або права на майно до того, як правоохоронним органам стало відомо про ці факти. Така інформація дозволить зробити висновок про вплив правоохоронних органів на хід подій і, як наслідок, про наявність або відсутність ознак провокації злочину;
- фактично про провокацію злочину може йтися тоді, коли правоохоронні органи штучно створили ситуацію з метою спонукати особу до вчинення злочину. Однак якщо правоохоронні органи лише долучилися до фіксації і розслідування на певному етапі розвитку подій, зокрема після подання особою заяви про вчинення злочину, то це свідчить про їх пасивну роль, яка проявилася лише в належній фіксації вчинюваного кримінального правопорушення;
- Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово формулював у своїх рішеннях визначення провокації, розкривав її зміст та форми (справи «Раманаускас проти Литви», № 55146/14, 20 лютого 2018 року, «Матановіч проти Хорватії», № 2742/12, 04 квітня 2017 року). З правових позицій цього Суду вбачається, що провокація вчинення злочину наявна, якщо: були активні дії правоохоронних органів; з їх боку мало місце спонукання особи до вчинення злочину (наприклад, прояв ініціативи в контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування); злочин не був би скоєний без втручання правоохоронних органів; 
- вплив правоохоронного органу на хід подій із використанням оперативних розшукових дій у виді контролю за вчиненням злочину, коли цей орган лише приєднується до протиправної діяльності, а не ініціює її, повинен розцінюватися не як провокація, а як таємна робота, що не містить ознак зловживань з огляду на обов`язок правоохоронних органів протидіяти злочинам; 
- за відсутності ознак послідовного цілеспрямованого схиляння до кримінального правопорушення та наявності інформації про самостійну попередню підготовку винного до його вчинення сам по собі факт звернення особи до правоохоронних органів із заявою про вчинення стосовно нього шахрайських дій не дає достатніх підстав для висновку, що звернення конкретної особи мало вирішальний вплив на формування злочинного наміру та що в іншому випадку злочин не було би вчинено.
З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції вказав, що відповідно до встановлених у ході допиту потерпілого ОСОБА_12 судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження:
- ОСОБА_12 , отримавши повідомлення про те, що квартира, де він проживав, буде відчужена за заборгованість за комунальні послуги, звернувся до  ОСОБА_6 , яка на момент звернення останнього обіймала посаду начальника юридичного відділу КГ «УЖКГ», і почав цікавитися, чому складався акт про непроживання;
- указана квартира була неприватизована, перебувала в поганому стані, мала заборгованість згідно з комунальними рахунками;
- ОСОБА_12 вказав ОСОБА_6 , що фактично живе у квартирі, але остання сказала, що питання вже вирішено, квартира втрачена та справа щодо позбавлення ОСОБА_12 правом користування житлом знаходиться в суді, допомогти нічим не може, зазначила, що юридично квартиру не врятувати, радила її продати, записала номер його мобільного телефону. Потім на телефон, який він залишив ОСОБА_6 , подзвонив ОСОБА_5 і в ході розмови запропонував ОСОБА_29 1000 дол. США, якщо потерпілий надасть довіреність на приватизацію та розпорядження квартирою, переконував, що якщо ОСОБА_12 не візьме гроші, то за квартиру взагалі нічого не отримає і лишиться все одно без квартири;
- порадившись із родичами, ОСОБА_12 погодився на умови ОСОБА_5 , написав довіреність на його ім`я щодо приватизації квартири. 22 жовтня 2009 року він видав дві довіреності та отримав від ОСОБА_30 1000 дол. США. Потім ОСОБА_5 подзвонив і сказав, що треба виписатися, згодом ОСОБА_12 виїхав із квартири;
- після продажу квартири ОСОБА_12 усвідомив, що його обманули, зокрема зрозумів, що на момент видачі довіреностей щодо приватизації житла на ім`я ОСОБА_5 судового рішення стосовно його квартири насправді не було, а сама квартира коштувала значно дорожче, аніж йому заплатили.
Також суд апеляційної інстанції вказав, що: 
- потерпілий, хвилюючись, що його можуть обманути, купив диктофон, на який записував розмову з ОСОБА_5 щодо необхідності видачі довіреностей на приватизацію житла за 1000 дол. США, та в подальшому звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів; 
- зареєструвавши заяву потерпілого ОСОБА_12 , співробітниками міліції було прийнято рішення провести ОРД, на виконання яких правоохоронним органом в установленому законом порядку було отримано дозволи на відео- та звукофікацію протиправної діяльності ОСОБА_6 .
З огляду на такі висновки суду апеляційної інстанції доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що суди попередніх інстанцій: 
- не надали належної оцінки показанням ОСОБА_12 та не встановили, з яких міркувань останній заздалегідь дійшов висновку, що розмова буде з негативним характером, при цьому дійшли необґрунтованого висновку щодо того, що останній чогось не знав чи про те, що його ввели в оману, оскільки, на думку засудженого, про це також свідчить наявність у ОСОБА_12 диктофона, який (зі слів потерпілого) він придбав навмисно для фіксування нібито злочинних дій;
- не врахували, що потерпілий ОСОБА_12 був дієздатним, розумів значення своїх дій, при цьому нотаріусом були роз?яснені наслідки надання та скасування довіреностей; 
- не врахували, що фактично мали місце цивільно-правові відносини, оскільки ОСОБА_31 , ОСОБА_12 , ОСОБА_32 та ОСОБА_16 реалізували своє право на приватизацію квартири і як власники приватизованого житла розпорядилися своєю квартирою на власний розсуд, що не суперечило на той час чинному цивільному законодавству України, у той же час кримінальним законодавством України визначено, що кримінальну справу за ст. 190 КК може бути порушено лише в тому випадку, коли потерпілий безпосередньо бере участь у передачі винній особі свого майна або передачі своїх майнових прав,
є необґрунтованими.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що: 
- з дослідженого судом першої інстанції відеозапису та протоколу огляду відеозапису за результатами оперативних заходів щодо документування діяльності ОСОБА_6 , зокрема щодо відеоспостереження за період із жовтня по листопад 2009 року, убачалося, що ОСОБА_6 підтверджувала в ході розмови ОСОБА_12 знаходження позовної заяви щодо позбавлення його права користування квартирою на розгляді в суді, вказувала на те, що зробити щось для збереження житла вже неможливо, підтверджувала, що саме вона складала акт про непроживання, нагадувала про наявність боргу на суму 20 000 грн за комунальні послуги, радила потерпілому ОСОБА_12 знайти покупців на квартиру та ще хоч щось зробити. Далі ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_12 , що йому подзвонять, щоб він поговорив і домовився. Після цього ОСОБА_12 залишив номер свого мобільного та запропонував ОСОБА_6 відкликати позов, на що остання відмовила, пояснивши, що це неможливо вже зробити, при цьому зазначила, що потерпілий її не продасть та не приватизує, зазначила, що він може спробувати сплатити борг і поборотися за квартиру в суді; 
- відповідно до дослідженого судом першої інстанції протоколу огляду легалізованих матеріалів оперативно-технічних заходів від 28 серпня 2010 року та диска вбачалося, що 16 жовтня 2009 року за даними прослуховування телефонних розмов ОСОБА_6 надала ОСОБА_8 контакти ОСОБА_12 . Також з дослідженого звукозапису та протоколу слідувало, що ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_12 хоче віддати квартиру, але не знає кому. Далі ОСОБА_6 вказала адресу квартири, зазначила, що в ході огляду квартири нею було з?ясовано, що житло перебуває в нормальному стані, має заборгованість на суму близько 20 000 грн, у квартирі зареєстровано чотири людини. Далі ОСОБА_6 попередила ОСОБА_8 , щоб остання при розмові з ОСОБА_12 не говорила, де взяла номер його мобільного телефону, але вказала, що знає про наявність позову в суді щодо позбавлення ОСОБА_12 права користування житлом і про те, що квартира буде відчужена. Далі ОСОБА_6 продиктувала мобільний телефон потерпілого. У свою чергу ОСОБА_8 вказала ОСОБА_6 , щоб вона тримала ОСОБА_12 . У подальшому на звукозаписі телефонних розмов ОСОБА_6 та ОСОБА_8 спостерігалися дії щодо залучення ОСОБА_5 , ведення переговорів із потерпілим з метою схиляння його до видачі довіреностей на ім`я ОСОБА_5 на приватизацію квартири та продаж її третім особам із введенням ОСОБА_12 в оману та переконання потерпілого в тому, що квартиру він у будь-якому випадку зберегти не зможе та вона буде відчужена на користь держави за заборгованість за комунальні послуги.
З огляду на зазначене колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що:
- досліджені судом першої інстанції показання потерпілого та наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази підтверджують те, що всі дії підсудних були спрямовані на введення потерпілого ОСОБА_12 в оману, зокрема спілкування ОСОБА_8 і ОСОБА_6 стосувалося саме схиляння ОСОБА_12 до передачі їм квартири. Саме ОСОБА_6 передала ОСОБА_8 телефон потерпілого, а та передала його ОСОБА_5 для контактів із ОСОБА_12 . Як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_8 в ході телефонних розмов обговорювали, яким чином приховати від потерпілого інформацію, звідкіля в неї та ОСОБА_5 телефон потерпілого;
- досліджений місцевим судом зміст розмови вказує про наявність умислу в підсудних на обман потерпілого з метою отримання довіреності на приватизацію та довіреності на продаж квартири потерпілого і подальшої її реалізації з розподілом коштів. Саме ОСОБА_8 до вчинення злочину був залучений ОСОБА_5 , якому вказівки надавала ОСОБА_8 і який, як зазначив потерпілий, до нього телефонував, з яким він спілкувався та на якого в подальшому видав довіреності на приватизацію і продаж квартири. Після оформлення потерпілим дозвільних документів на майно до суду першої інстанції було подано заяву про залишення позову щодо позбавлення ОСОБА_12 права користування житлом без розгляду через відсутність спору про право. Після відсудження квартири кошти від продажу ОСОБА_5 потерпілому не передавалися, а були фактично розподілені між підсудними. Намір на отримання в такий спосіб коштів та їх поділ був підтверджений у ході дослідження звукозапису телефонних розмов ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , зокрема в ході розмови підсудні вказували на необхідність працювати над ОСОБА_12 , оскільки потрібні кошти.
За таких обставин суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляцій захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , а також обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_5 про те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що ОСОБА_12 у розумінні вимог ст. 190 КК не може бути потерпілою особою, оскільки від початку співпрацював зі слідством та діяв за їх вказівкою, розумів порядок вчинюваних стосовно нього дій і їх наслідки щодо відчуження квартири, а тому не може вважатися особою, яка введена в оману шахрайськими діями ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .
При цьому колегія суддів суду апеляційної інстанції зауважила, що:
- для кваліфікації дій підсудних важливим є не тільки те, як сприймалися дії підсудних потерпілим, а й сприйняття цих дій безпосередньо самими шахраями, підсудними ? ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , які, будучи впевненими в тому, що про їх істинні наміри відібрати квартиру в потерпілого і реалізувати її на користь третіх осіб шляхом продажу та розподілення між собою коштів ОСОБА_12 невідомо, довели свої дії до кінця, а саме переконали потерпілого в наявності позову в суді, неможливості збереження квартири, її відчуження на користь держави, неможливості продажу цієї квартири потерпілим та її приватизації; 
- саме по собі звернення ОСОБА_12 за захистом до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину не спростовує в діях ОСОБА_6 , ОСОБА_8 і ОСОБА_5 наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК. 
Крім того, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважала неспроможними доводи підсудних про провокацію злочину з боку правоохоронних органів та потерпілого.
Зокрема, суд апеляційної інстанції вказав, що: 
- вплив правоохоронного органу на хід подій із використанням оперативних розшукових дій у вигляді контролю за вчиненням злочину, коли цей орган лише приєднується до протиправної діяльності, а не ініціює її, повинен розцінюватися не як провокація, а як таємна робота, що не містить ознак зловживань з огляду на обов`язок правоохоронних органів протидіяти злочинам;
- за відсутності ознак послідовного цілеспрямованого схиляння до кримінального правопорушення та наявності інформації про самостійну попередню підготовку винного до його вчинення сам по собі факт звернення особи до правоохоронних органів із заявою про вчинення стосовно неї шахрайських дій не дає достатніх підстав для висновку, що звернення конкретної особи мало вирішальний вплив на формування злочинного наміру, та що в іншому випадку злочин не було би вчинено;
- у цьому кримінальному провадженні потерпілий звернувся до правоохоронних органів після розмови з ОСОБА_6 , розуміючи, що він може бути введений в оману, при цьому виникнення наміру на відчуження квартири потерпілого шляхом переконання його в тому, що він її втратить за заборгованість за комунальні послуги, відбулося ще до того, як потерпілий прийшов на розмову до ОСОБА_6 з метою якось зберегти житло, а саме з моменту складання акта про непроживання та подачі формального позову до суду про позбавлення права користування житлом, який у подальшому, після оформлення всіх документів потерпілим на ім`я співучасника злочину ОСОБА_5 на підставі заяви за вказівкою ОСОБА_6 як начальника юридичного відділу, був залишений без розгляду.
Були предметом перегляду суду апеляційної інстанції і доводи апеляції захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 (аналогічні доводам його касаційної скарги) про те, що  ОСОБА_8 на момент розгляду цього кримінального провадження перебувала у складі присяжних Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області в інших кримінальних справах, що, на його думку, свідчить про розгляд справи в цьому випадку в незаконному складі суду, оскільки відповідно до ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кримінальне провадження не може здійснюватися судом, в якому обвинувачений обіймає посаду.
Так, колегія суддів суду апеляційної інстанції, вважаючи доводи апеляції в цій частині необґрунтованими та безпідставними, зазначила, що: 
- положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, яка діяла на момент вчинення злочину, було визначено, що народним засідателем є громадянин України, який у випадках, визначених процесуальним законом, та за його згодою вирішує справи у складі суду разом із професійним суддею, забезпечуючи згідно з Конституцією України безпосередню участь народу у здійсненні правосуддя;
- списки народних засідателів затверджувалися рішенням відповідної місцевої ради і переглядалися у разі необхідності. Народним засідателем міг бути громадянин України, який досяг тридцятирічного віку і постійно проживав на відповідній території. Суд залучав народних засідателів до здійснення правосуддя у порядку черговості на час не більше одного місяця на рік, народним засідателям в установленому законом порядку виплачувалася винагорода.
З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що:
- ОСОБА_8 не є в розумінні ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» особою, яка обіймала посаду в Павлоградському міськрайонному суді Дніпропетровської області на момент розгляду цього кримінального провадження, а лише входила до списку осіб, які були народними засідателями та могли бути залучені будь-яким судом (не тільки Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області), у межах міста та області в порядку черговості;
- особи, які входили до списку народних засідателів, могли обіймати різні посади на різних підприємствах і бути не пов`язаними із судовою системою взагалі, а, як вбачається з установлених судом першої інстанції даних про особу обвинуваченої ОСОБА_8 , вона на момент вчинення злочину працювала рієлтором та не рахувалася в штаті Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Отже, колегія суддів суду апеляційної інстанції вказала, суд першої інстанції всебічно перевірив обставини кримінального провадження, висунуте обвинувачення, надані стороною обвинувачення письмові докази і обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини підсудних за епізодом 4 за участю потерпілого ОСОБА_12 , умотивувавши своє рішення всебічно дослідженими, оціненими в сукупності з точки зору належності, допустимості й достовірності письмовими доказами, показаннями потерпілого та свідків. 
З наведеними вище висновками судів попередніх інстанцій погоджується і Верховний Суд, оскільки вони належним чином обґрунтовані й умотивовані. 
Отже, ураховуючи зазначені вище висновки судів першої та апеляційної інстанцій, є необґрунтованими доводи касаційних скарг засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , а також захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 в цій частині (які в цілому аналогічні доводам їх апеляцій). 
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Положеннями ч. 2 ст. 89 КПК 2012 року регламентовано, що в разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. 
Водночас колегія суддів зауважує, що КПК 1960 року не містить відповідних положень. 
Отже, з огляду на зазначені вище висновки суду першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 про те, що судами попередніх інстанцій залишені поза увагою заявлені в ході судового розгляду клопотання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про визнання недопустимими протоколів аудіо- та відеозапису, а також висновків експертиз і речових доказів, оскільки, як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, ці суди надали належну оцінку доказам, а також навели обґрунтування, у зв`язку з чим такі були покладені в основу їх рішень.
Як уже було зазначено вище, обставини щодо однобічності та неповноти досудового та судового слідства, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінальної справи, а також незгода з оцінкою судами доказів у кримінальній справі не є предметом перегляду відповідно до положень ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року. 
Водночас, як установив суд, 01 вересня 2006 року наказом № 87-к директора КГ «УЖКГ» Павлоградської міської ради ОСОБА_6 переведена з посади юрисконсульта на посаду начальника юридичного відділу з випробувальним терміном, витримавши який та зайнявши зазначену посаду, являлася службовою особою, оскільки виконувала організаційно-розпорядчі функції, пов`язані зі здійсненням керівництва працівниками юридичного відділу підприємства. Відповідно до посадової інструкції сферою діяльності начальника юридичного відділу є правове забезпечення діяльності підприємства.
Отже, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, колегія суддів позбавлена можливості надавати оцінку доводам касаційної скарги засудженої ОСОБА_6 , які стосуються її трудової книжки та посадових інструкцій.
Водночас колегія суддів зауважує, що, наводячи доводи щодо достовірності підпису, засуджена ОСОБА_6 не вказує, які обставини перешкодили їй звернутися з клопотанням про проведення відповідної експертизи.
Як також установив місцевий суд:
- зловживаючи своїм службовим становищем, ОСОБА_6 не виконала обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, зокрема забезпечувати дотримання законності в діяльності підприємства;
- ОСОБА_6 , зловживаючи своїм службовим становищем з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, усупереч інтересам служби, спричинила ОСОБА_12 негативні наслідки у вигляді втрати квартири ринковою вартістю 77 812 грн. Ця сума дорівнює 257 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що є тяжкими наслідками.
Отже, доводи касаційної скарги засудженої ОСОБА_6 про те, що в описовій частині вироку не вказано, які дії вона вчинила всупереч інтересам служби та які саме наслідки настали від її дій чи які охоронювані законом права, свободи й інтереси окремих громадян були порушені, є безпідставними. 
Разом з тим з огляду на встановлені судами попередніх інстанції фактичні обставини колегія суддів вважає необґрунтованими і доводи касаційної скарги засудженої ОСОБА_6 про те, що суди першої та апеляційної інстанцій:
- не встановили і не дослідили наявності причинного зв?язку між її діями та наслідками, наведеними в ст. 364 КК, а також не встановили, що порушення нею службових обов`язків передувало настанню тяжких наслідків і воно було необхідною її умовою; 
- не з`ясували вказаних вище обставин, що, на її думку, свідчить про те, що обвинувачення стосовно неї у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК, ґрунтується лише на припущеннях.
Також колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження, доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки обставинам і не встановили: передавали ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 особисто й безпосередньо засудженим належну їм квартиру чи саме право на неї, оскільки з фактичних обставин, установлених місцевим судом, убачається, що: 
- 22 жовтня 2009 року ОСОБА_12 , введений в оману ОСОБА_6 та  ОСОБА_5 , надав нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_8 на представництво в установах при здійсненні приватизації квартири і на її розпорядження ОСОБА_5 ;
- 23 листопада 2009 року, використовуючи зазначену довіреність, ОСОБА_8 вчинила дії з приватизації вказаної квартири на ім`я ОСОБА_12 , внаслідок чого ОСОБА_6 , ОСОБА_8 і ОСОБА_5 отримали реальну можливість розпорядитися квартирою шляхом її продажу, ринкова вартість якої становила 77 812 грн;
- 28 листопада 2009 року ОСОБА_5 , відповідно до договору купівлі-продажу, реалізував зазначене майно третім особам,
у зв`язку з чим дії ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 були кваліфіковані як заволодіння чужим майном шляхом обману. 
У своїх касаційних скаргах захисник із кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , а також засуджені ОСОБА_6 і  ОСОБА_5 посилаються на те, що суд апеляційної інстанції: 
- усупереч вироку зазначив в ухвалі, що місцевим судом визнано доведеним формулювання обвинувачення за епізодом 4, а ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і  ОСОБА_5 за цим епізодом обвинувачуються за ч. 4 ст. 190 КК, у той час як цим вироком останні за ч. 4 ст. 190 КК не засуджувалися; 
- не врахував, що місцевий суд, з урахуванням виправдання обвинувачених за епізодами 1 - 3, незаконно визнав їх дії за кваліфікуючою ознакою ст. 190 КК «вчинено повторно».
Так, колегія суддів звертає увагу на те, що місцевий суд, помилково зазначивши про те, що дії ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , кожного окремо, слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 190 КК як заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене повторно у великих розмірах за попередньою змовою групою осіб, у подальшому:
- з підстав, детально викладених у вироку, навів мотиви перекваліфікації дій підсудних;
- указав, що дії підсудних за епізодом 4 необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 190 КК за ознаками «попередня змова групою осіб» і «великий розмір»;
- призначив ОСОБА_6 і ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 190 КК відповідне покарання та закрив кримінальну справу стосовно ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК (за епізодом 4), у зв`язку з її смертю. 
Суд апеляційної інстанції, погодившись із висновками місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 190 КК, продублював помилкове твердження суду першої інстанції про те, що їх дії слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 190 КК.
Однак з огляду на те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 обґрунтовано засуджені за ч. 3 ст. 190 КК, відсутні підстави для висновку про те, що судами попередніх інстанцій було неправильно застосовано кримінальний закон, як про те в касаційних скаргах стверджують захисник із кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 -  ОСОБА_9 , а також засуджені ОСОБА_6 і ОСОБА_5 .
Таким чином, у ході касаційного розгляду колегією суддів суду касаційної інстанції встановлено, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи апеляції захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , а також засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , у цілому дав належну оцінку викладеним у них доводам і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення їх без задоволення. До того ж тих істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції установлено не було. 
Колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції в цілому відповідає вимогам статей 323, 377 КПК 1960 року. 
За таких обставин доводи касаційних скарг, які зводяться до того, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає ст. 377 КПК 1960 року, не знайшли свого підтвердження в ході касаційного розгляду. 
Водночас, посилаючись у касаційних скаргах на те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційних скарг, не навів переконливих мотивів для їх спростування та не зазначив підстав, з яких залишив їх без задоволення, захисник з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , а також засуджені ОСОБА_6 і  ОСОБА_5 не вказують, яким саме доводам не було надано належної оцінки, а також не наводять доводів про те, яким чином це перешкодило чи могло перешкодити суду постановити законне й обґрунтоване судове рішення. 
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, на переконання Верховного Суду, також не містять посилань на порушення судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду провадження норм матеріального і процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Водночас Верховний Суд ураховує усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, § 58).
Отже, Верховний Суд не вбачає істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час постановлення судових рішень стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і  ОСОБА_5 , які були би безумовними підставами для їх скасування, а тому касаційні скарги захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , а також засуджених ОСОБА_6 і  ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.
Керуючись пунктами 11, 15 розд. XI «Перехідні положення» КПК 2012 року, статтями 394-396, 400-2 КПК 1960 року, Суд
постановив:
Касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також захисника з кола близьких родичів померлої підсудної ОСОБА_8 - ОСОБА_9  залишити без задоволення, а вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2024 рокустосовно ОСОБА_6 ,  ОСОБА_5  і ОСОБА_8 - без зміни.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення.
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                               ОСОБА_3