Дата документу 09.09.2025 Справа № 317/1591/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №317/1591/24                Головуючий у 1-й інстанції: Сакоян Д.І.
Провадження №22-ц/807/1496/25                        Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Гончар М.С. Волчанової І.М.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Касьяненко Ганни Олександрівни на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про поновлення реєстрації, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання того, що на транспортний засіб не поширюється режим спільної сумісної власності, - 
В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, який в подальшому уточнив, до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС в Запорізькій області (Філія ГСЦ МВС) про визнання договору-купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, скасування реєстрації, поновлення реєстрації, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

В обґрунтування позову зазначено, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 28 квітня 1995 року по 27 липня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну доньку – ОСОБА_3 . Починаючи з 2016 року, ОСОБА_3 проживає у Чеській Республіці.

У період перебування у шлюбі сторони за рахунок спільних сумісних коштів подружжя придбали автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу 242/2021/2396316 від 21 січня 2021 року.
Відповідно до копії договору комісії № 7106/21/006470 від 29 травня 2021 року, відповідачка ОСОБА_1 доручила Комітенту ВП №11 ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯ ДРАЙВ КОМПАНІ» за комісійну плату вчинити продаж транспортного засобу за 9208,00 грн. Того ж дня, 29 травня 2021 року, ВП № 11 ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯ ДРАЙВ КОМПАНІ» уклало договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7106/21/006470 від 29 травня 2021 року, відповідно до якого автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, було відчужено на користь доньки сторін, ОСОБА_3 , лише за 9208,00 грн. 
Автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, був перереєстрований 29 травня 2021 року на нового власника – ОСОБА_3 .

Згідно довідки № 45/21 від 28 липня 2021 року, виданої спеціалістом автотоварознавцем, аварійним комісаром, оцінювачем, дійсна вартість автомобіля MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, станом на 28 липня 2021 року становила 69411,00 доларів США, що за курсом НБУ (1 долар = 26,906 грн), що дорівнює 1607104,00 грн.

Спірний автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, був придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , і кожна зі сторін має рівні права на нього. Згоду на відчуження транспортного засобу ОСОБА_2 не надавав.

Таким чином, при укладенні правочину купівлі-продажу транспортного засобу відповідачкою ОСОБА_1 з відповідачкою ОСОБА_3 , стороною правочину порушені вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо відповідності цього правочину нормам ЦК України, тому відповідний правочин є недійсним. Також договір купівлі-продажу був укладений перед зверненням ОСОБА_1 до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу з метою позбавлення позивача права власності на нього, адже після продажу транспортного засобу він вже не є спільною сумісною власністю подружжя та не може бути предметом спору про поділ майна подружжя. Крім того, спірний автомобіль, відповідно до договору купівлі-продажу від 29 травня 2021 року був проданий за заниженою вартістю, а також те, що фактично транспортним засобом після укладення спірного правочину продовжує користуватись його колишня дружина – відповідачка ОСОБА_1 .

Оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є спільною сумісною власністю, що вже також було досліджено у судових засіданнях та встановлено у судових рішеннях у справі № 317/2624/21, неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні транспортного засобу є порушенням вимог ст. 60, 61, 63 СК України, і є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 є законними та обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 просив суд: 
– визнати недійсним договір купівлі-продажу № 7106/21/006470 від 29 травня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;
– скасувати державну реєстрацію транспортного засобу MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , дизельний, об`ємом 1950 см. куб. за ОСОБА_3 ;
– поновити державну реєстрацію транспортного засобу MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , дизельний, об`ємом 1950 см. куб. за ОСОБА_1 ;
– визнати право власності на 1/2 частку транспортного засобу MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , дизельний, об`ємом 1950 см. куб. за ОСОБА_2 у праві спільної власності подружжя;
– стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати за подання позову, заяви про забезпечення позову, а також витрати на правову допомогу.

У травні 2024 року ОСОБА_1  звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС в Запорізькій області (Філія ГСЦ МВС) про визнання того, що на транспортний засіб не поширюється режим спільної сумісної власності.
В обгрунтування зустрічного позову зазначено, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 28 квітня 1995 року по 27 липня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 27 липня 2021 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду Запорізької області по справі № 333/3680/21. У період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 за грошові кошти ОСОБА_1 , отримані від підприємницької діяльності, було придбано для доньки ОСОБА_3 спірний транспортний засіб та тимчасово зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу № 1242/2021/2396316 від 21 січня 2021 року. У подальшому вказаний транспортний засіб 29 травня 2021 року було перереєстровано за договором купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_3 .. Спірний транспортний засіб у повному обсязі було придбано за кошти ОСОБА_1 отримані від підприємницької діяльності, тобто за її особисті кошти. На придбання спірного транспортного засобу спільні сумісні кошти подружжя не витрачалися. Отже, спірний транспортний засіб слід розглядати як особисту приватну власність ОСОБА_1 на момент його придбання, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. 60 СК України з наступних підстав. Спірний транспортний засіб придбавався ОСОБА_1 в інтересах доньки ОСОБА_3 , і виключно для неї, оскільки у подружжя був інший транспортний засіб. 
Враховуючи той факт, що транспортний засіб був придбаний не в інтересах сім`ї, то він не набув статусу спільної власності подружжя. Крім того, факт того, що при придбанні спірного транспортного засобу були використані особисті кошти ОСОБА_1 свідчить той факт, що при придбанні транспортного засобу ОСОБА_2 згоди не надавав, адже кошти подружжя на його придбання не витрачались.

Позивачка за зустрічним позовом просить:

– визнати, що на транспортний засіб MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , дизельний, об`ємом 1950 см. куб. не поширюється режим спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
– стягнути з ОСОБА_2 понесені ОСОБА_1 судові витрати.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 08 липня 2024 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов, об`єднано первісний та зустрічний позови в одне провадження.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 03.03.2025, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України закрито провадження у частині позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС в Запорізькій області (Філія ГСЦ МВС) про визнання договору-купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, скасування державної реєстрації транспортного засобу. В іншій частині позовних вимог за первісним позовом, а саме поновлення реєстрації, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, за зустрічним позовом продовжено розгляд справи ( т. 2 а.с. 187-189).

Протокольною ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 04 квітня 2025 року Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС) виключено з числа третіх осіб за первісним та зустрічним позовами, оскільки він не є юридичною особою та не може бути учасником цивільного процесу.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2025 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 . В іншій частині первісного позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6428,42 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, адвокат Касьяненко Ганна Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2025 року скасувати в частині визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу та ухвалити в цій часині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог з первісним позовом та задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що транспортний засіб було придбано не в інтересах сім`ї, а для доньки, є неподільною річчю і визнання права власності на неподільну річ є неефективним способом захисту, так як не призведе до відновлення порушених прав. Належним способом захисту є стягнення грошової компенсації. Спільні грошові кошти на придбання транспортного засобу не використовувались. ОСОБА_2 не приймав будь-якої участі ані працею ані грошовими коштами у підприємницькій діяльності ОСОБА_1 і тому грошові кошти отримані від підприємницької діяльності є особистими коштами ОСОБА_1 .. Протягом усього розгляду справи представником відповідача акцентувалась увага суду на той факт, що транспортний засіб є неподільною річчю і визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу є неефективним способом захисту. Крім того, неефективний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Рішення суду взагалі не містить будь-якого обґрунтування чому можливо
визнання права власності на 1/2 неподільної речі і яким чином це призведе до відновлення прав ОСОБА_2 .

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 – адвокат Шоніна О.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Ухвалою суду в протокольній формі було відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 , адвоката Касьяненко Г.О. про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя по цивільній справі № 333/3997/25. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що сторона позивача за первісним позовом довела належними та допустимим доказами, що транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки був придбаний у період шлюбу, тому підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках. При цьому суд першої інстанції погодився з позивачем ОСОБА_2 , що в даній справі ефективним способом захисту є саме визнання за ОСОБА_2 права власності на частину спірного автомобіля, оскільки в іншій справі, при поділі іншого автомобіля між колишнім подружжям з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 була стягнута грошова компенсація вартості 1/2 частини автомобіля у сумі 231610, 00 грн, яке фактично не виконується. Більше, ніж за рік з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 73225567 стягнута сума становить 37359, 43 грн. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у зустрічному позові позивачкою використано спосіб захисту, який не передбачено законодавством. Визначений у зустрічному позові спосіб захисту є неефективним, оскільки не відповідає критеріям та не забезпечує повного поновлення права. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). 

За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за змістом ст. 13 Конвенції – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 по справі № 910/3009/18 виснувала, що ефективний спосіб захисту прав повинен: 
1) забезпечити поновлення порушеного права;
2) в разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування;
3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим); 
4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії;
5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 28 квітня 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя, 28 квітня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб (а.с. 31 т. 1).

За змістом свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 28 листопада 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м. Запоріжжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 69 т. 1).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 23-24 т. 1). 

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 21 січня 2021 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_5 автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 за 857340,00 грн (а.с. 12 т. 1).

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7106/21/006470 від 29 травня 2021 року ОСОБА_1 продала автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 ОСОБА_3 за 9208,00 грн (а.с. 15 т. 1).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2023 року у справі № 317/2624/21 задоволено у повному обсязі позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та скасування державної реєстрації транспортного засобу. 

Суд першої інстанції розпорядився:
– визнати недійсним договір купівлі-продажу № 7106/21/006470 від 29 травня 2021 року транспортного засобу MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_2 , дизельний, об`ємом 1950 см. куб., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;
– скасувати державну реєстрацію транспортного засобу MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_2 , дизельний, об`ємом 1950 см. куб. за ОСОБА_3 ;
– стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання позову та заяви про забезпечення позову у розмірі 1135,00 грн;
– стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання позову та заяви про забезпечення позову у розмірі 1135,00 грн  (а.с. 151-154 т. 2).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі № 317/2624/24 частково задоволено апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2023 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та скасування державної реєстрації транспортного засобу відмовлено (а.с. 16-19 т. 1). 

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі № 317/2624/24 постанову Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року скасовано, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2023 року залишено у силі (а.с. 176-180 т. 2).

Отже, наразі спірний автомобіль вже не є власністю ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норми статті 60 СК України визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325 цс18.

Вказана позиція є сталою у практиці Верховного Суду. 

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі змістом ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції досліджено декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування ОСОБА_2 за 2017-2021 роки, які містять дані щодо доходів ОСОБА_2 та членів його сім`ї (а.с. 166-208 т. 1).

Також судом досліджено відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2018 року по 4 квартал 2020 року (а.с. 209-210 т. 1).

За змістом довідки Головного управління ДПС у Запорізькій області № 1651/АП/08-01-50-09 від 28 грудня 2023 року ОСОБА_1 була зареєстрована в Головному управлінні ДПС у Запорізькій області, Олександрівська державна податкова інспекція (Комунарський район м. Запоріжжя) 23 березня 2000 року. Знято з обліку платника податків 11 жовтня 2023 року. Згідно поданих податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця загальна сума доходу за звітний (податковий) період складала: – з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2010 року – 310000,00 грн;– з 01січня 2011 року по 31 грудня 2011 року – 290000,00 грн;– з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року – 227000,00 грн;– з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року – 230000,00 грн (а.с. 211-212 т. 1).

Досліджені судом податкові декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 містять дані щодо показників господарської діяльності ОСОБА_1 . 

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний автомобіль придбано ОСОБА_1 у період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю.

Вирішуючи питання щодо можливості поділу майна, суд першої інстанції вірно виходив з того, що воно набуте сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована, тому спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

Належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення.

У справі, яка розглядається, обраний позивачем ОСОБА_2 спосіб захисту, саме є повернення автомобіля в спільну сумісну власність та визнання за останнім права власності на 1/2 частину спірного автомобіля, як частку у спільному майні подружжя, а не стягнення грошової компенсації замість його частки. При цьому позивач зазначає, що він розуміє, що спірний автомобіль є неподільною річчю, а неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Проте, позивач посилається на лист приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. № 15510 від 28 лютого 2025 року з якого вбачається, що в провадженні приватного виконавця знаходиться виконавче провадження № 73225567, яке відкрито 03 листопада 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості частини іншого автомобіля у розмірі 231610, 00 грн. ОСОБА_1 сплачено більше, ніж за рік лише 37359, 43 грн, тобто 20% стягнутої судом суми. Тобто, відповідачка добровільно кошти за частку автомобіля не сплачує, рішення фактично не виконується, у зв`язку з чим він не заявляв позов про стягнення грошової компенсації замість його частки, оскільки розуміє, що в разі задоволення таких позовних вимог рішення суду відповідачкою не буде виконано, і в такому випадку він також буде позбавлений можливості користуватися спірним автомобілем, який сторонам належить на праві спільної сумісної власності.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_1 не бажає сплачувати позивачу компенсацію частини вартості автомобіля замість його частки, оскільки нею ініційовано спір, а саме в провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя є справа №333/3997/25 317/1591/24 за її позов до ОСОБА_2 в якому вона просить визнати особистою приватною власністю автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_2 , дизельний, об`ємом 1950 см. куб..

Згідно зі ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 

Враховуючи, що позивач не заявляв вимог про стягнення грошової компенсації замість частки спірного автомобіля, наполягав про визнання права власності на 1/2 частину спірного автомобіля, як частки у спільному майні подружжя, та враховуючи, що між сторонами до теперішнього часу в іншій справі триває спір щодо розподілу майна подружжя, ні позивач ні відповідачка не бажають сплачувати грошову компенсацію замість їхньої частки, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що наявні підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного автомобіля, як частки у спільному майні подружжя.

Отже, враховуючи, що спірний автомобіль хоча і є неподільної річчю, проте виходячи з фактичних обставин справи, наданих доказів, пояснення представників сторін, неприязнених взаємовідносин, які склалися між сторонами, не бажання відповідачкою сплачувати позивачу грошову компенсацію замість його частки, тому стягнення такої грошової компенсації не призведе до поновлення порушених прав ОСОБА_2 .

При цьому слід зауважити, що відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на те, що суд першої інстанції задовольнив первісний позов, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмові у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , зазначивши, що визначений у зустрічному позові спосіб захисту є неефективним, оскільки не відповідає вищенаведеним критеріям та не забезпечує повного поновлення прав.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 61, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Касьяненко Ганни Олександрівни – залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 12 вересня 2025 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Кухар С.В.