ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 577/327/22
провадження № 51-862км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                                              ОСОБА_1 ,  
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
представника 
цивільного відповідача                          ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та цивільного відповідача-директора Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_8 на вирок Сумського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021200450000880 за обвинуваченням
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Березань Київської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 9січня 2023 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього певні обов`язки. 
Цивільний позов фінансового управління Конотопської міської ради Сумської області до ОСОБА_9 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину залишено без розгляду. 
Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_9 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» та Приватного науково-виробничої компанії «Інтербізнес» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті дорожньої транспортної пригоди та стягнуто: -з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_10 13 966,30 грн матеріальної шкоди та 698,32 грн моральної шкоди; - з Приватного науково-виробничої компанії «Інтербізнес» на користь ОСОБА_10 150 000 грн моральної шкоди; -з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, за обставин, детально викладених у вироку.
Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та порушення ним вимог п. 2.9 «а» ПДР.
Водночас, оскільки в судовому засіданні не було здобуто доказів, що ОСОБА_9 10 грудня 2021 року приблизно о 20:10 керував автомобілем «MAN TGX 26.440» в стані алкогольного сп`яніння, та, відповідно порушив вимоги п.  2.9  «а» ПДР, місцевий суд дійшов висновку про необхідність виключення із обвинувачення на таке посилання та перекваліфікував його дії з ч. 2 ст. 286-1 КК на ч.  2 ст. 286 КК
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу цивільного відповідача-директора Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_11 . Задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 9 січня 2023 року щодо ОСОБА_9 в частині призначення покарання та ухвалив в цій частині свій вирок, яким призначив ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині оскаржений вирок залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує на те, що вирок апеляційного суду ухвалено більш ніж через два роки після засудження ОСОБА_9 місцевим судом, що, на переконання сторони захисту, очевидно доводить, що останній фактично відбув іспитовий строк, призначений йому судом першої інстанції, а також свідчить, що він своєю сумлінною поведінкою довів, що покарання із застосуванням ст. 75 КК відповідає принципу справедливого покарання. Зазначає, що апеляційний розгляд проведено без участі потерпілого, який постійно був присутній в раніше призначених судових засіданнях, без врахування реальної ситуації в державі в особливий період, періоду мобілізації, віку та особи ОСОБА_9 . Вказує на те, що ОСОБА_9 20 лютого 2025 року призваний на військову службу, наразі охороняє кордони держави, що, на думку захисника, додатково позитивно характеризує його особу та унеможливлює виконання вироку апеляційного суду. 
В касаційній скарзі цивільний відповідач-директор Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок Сумського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року змінити в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 до Приватного науково-виробничої компанії «Інтербізнес» про відшкодування моральної шкоди та відмовити ОСОБА_10 у задоволенні позову про стягнення з Приватного науково-виробничої компанії «Інтербізнес» моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. Вважає, що у даному кримінальному провадженні не доведено та необґрунтовано розмір моральної шкоди саме у сумі 150 000 грн, що вплинуло на законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник та представник цивільного відповідача, кожен, підтримали свої касаційні скарги, щодо інших касаційних скарг, то поклалися на розсуд суду. Прокурор заперечувала проти задоволення касаційних скарг. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікація дій останнього за ч. 2 ст. 286 КК, в касаційних скаргах захисником та цивільним відповідачем- директором Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» не оспорюються.
Доводи, викладені у касаційній скарзі захисника про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, на думку Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_9 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав у повному обсязі та щиро розкаявся, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, офіційно працюючий, виключно позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, є єдиним годувальником своєї родини, на утриманні якого перебуває непрацездатна дружина, яка є інвалідом ІІ групи, добровільно відшкодував шкоду. 
Крім цього, вирішуючи питання, щодо виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд окремо врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, наслідки, які настали, його відношення до вчиненого, а саме залишення місця ДТП. Також взято до уваги досудову доповідь Броварського районного відділу № 2 філії ДУ «Центр пробації» у м. Києві та Київській області, відповідно до якої виправлення обвинуваченого можливо без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства, а також думку потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання провини, добровільне відшкодування шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного суд призначив покарання у виді позбавлення волі та звільнив ОСОБА_9 від його відбування з випробуванням, оскільки вважав, що таке покарання буде адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності, даним про особу, достатнім для перевиховання обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів.
При цьому місцевий суд не знайшов підстав для призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, мотивуючи це тим, що призначення такого покарання ставить під загрозу гідне людське існування обвинуваченого та його сім`ї.
Не погодившись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності цього рішення, виклав змістовні, конкретні доводи, в тому числі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає вимогам КК, а тому просив скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
За наслідками перегляду вироку апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі про безпідставне звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а тому цей суд, дотримуючись вимог ст. 420 КПК, скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання та ухвалив в цій частині новий вирок.
Зокрема апеляційний суд зазначив, що висновок суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням є безпідставним, з огляду на те, що ОСОБА_9 зокрема обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, внаслідок якого потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких могла настати смерть останнього, у разі ненадання йому своєчасної кваліфікованої медичної допомоги, оскільки врятувати життя потерпілого ОСОБА_10 , який в результаті наїзду перебував у вкрай тяжкому стані, стало можливим лише завдяки знаходженню на місці події випадкового перехожого, який викликав швидку медичну допомогу, а також сповістив про ДТП родичів потерпілого.
Також суд апеляційної інстанції визнав слушними доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_9 , будучи професійним водієм та працюючи на посаді водія за трудовим договором, допустивши грубе порушення ПДР, а саме: здійснивши наїзд на потерпілого, який рухався на велосипеді не порушуючи ПДР у попутному напрямку по краю проїжджої частини дороги, з місця події зник, залишивши тяжко травмованого ОСОБА_10 у нічний час у безлюдному місці за межами населеного пункту, у безпорадному стані без будь якої-допомоги, не сповістивши про ДТП до поліції чи лікарні, а в подальшому, як повідомив сам ОСОБА_9 під час допиту у судовому засіданні, вжив спиртні напої та, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, сів за кермо та продовжив рух транспортним засобом по м. Конотоп до місця стоянки, де він був у подальшому виявлений працівниками поліції.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК, яке він має відбувати реально.
Також, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, обґрунтовуючи це тим, що відповідно до п. 1.7 ПДР водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як велосипедисти, особи, які рухаються в кріслах колісних, та пішоходи, однак вданому випадку, обвинувачений, отримавши водійське посвідчення ще в 1994 році, не тільки не демонструє в своїй поведінці дотримання вказаних правил, а і залишає іншого учасника ДТП в безпорадному стані.
Щодо наявності на утриманні ОСОБА_9 дружини зі слабким здоров`ям, то, на переконання суду апеляційної інстанції, вказана обставина не достатня для звільнення останнього від додаткового покарання, навіть за тих обставин, що утримувати дружину, яка за умов існування в неї інвалідності має отримувати відповідну пенсію, обвинувачений може і іншим на те шляхом - працевлаштування без вимоги мати посвідчення водія.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_9 апеляційним судом покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що є мінімальним розміром, визначеним у санкції ч. 2 ст. 286 КК, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, відповідає вимогам статей 50,  65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є справедливим і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Враховуючи наведене, переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного покарання за вироком апеляційного суду, в касаційній скарзі захисника не наведено. 
Щодо посилання захисника про те, що апеляційний розгляд проведено без участі потерпілого, який постійно був присутній в раніше призначених судових засіданнях, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
У даному кримінальному провадженні судом апеляційної інстанції були здійснені усі заходи для належного повідомлення потерпілого ОСОБА_10 про дату та час апеляційного розгляду, шляхом направлення за адресою його проживання повідомлень, які, згідно зворотних повідомлень, останнім були отримані. 
Як вбачається із журналу судового засідання апеляційного суду від 10 лютого 2025  року, потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні присутній не був, водночас приймала участь його представник -адвокат ОСОБА_12 , яка активно приймала участь в судовому засіданні, висловлювала свої думки щодо поданих апеляційних скарг. 
Будь-яких клопотань від потерпілого про відкладення розгляду справи матеріали справи не містять, як і не було, згідно журналу судового засідання, заявлено такого клопотання його представником.
Отже, підстав вважати, що під час апеляційного розгляду були порушені права потерпілого, не вбачається.
Доводи захисника, що ОСОБА_9 призваний на військову службу та наразі охороняє кордони держави, що, на думку сторони захисту, додатково позитивно характеризує його особу та унеможливлює виконання вироку апеляційного суду, то вони є безпідставними, оскільки проходження засудженим служби в лавах ЗСУ не є безумовною підставою для застосування у цьому кримінальному провадженні положень ст. 75 КК, вказані обставини мають враховуватися у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи даними, що характеризують засудженого. Водночас ОСОБА_9 не позбавлений можливості вирішити це питання в порядку ст.  81- 1 КК. 
Доводи сторони захисту про те, що вирок апеляційного суду ухвалено більш ніж через два роки після засудження ОСОБА_9 місцевим судом, що, на переконання сторони захисту, очевидно доводить, що останній фактично відбув іспитовий строк, є безпідставними.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 532 КПК, вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на судове рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок місцевого суду був оскаржений в тому числі і прокурором з підстав неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК і за результатами розгляду вказаної апеляційної скарги вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 9 січня 2023 року щодо ОСОБА_9 був скасований в частині звільнення останнього від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, а тому законної сили не набрав.
Доводи цивільного відповідача-директора Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_8 про недоведеність та необґрунтованість розміру моральної шкоди саме у сумі 150 000 грн з Приватної науково- виробничої компанії «Інтербізнес», були предметом перевірки апеляційного суду, який визнав їх безпідставними.
Своє рішення колегія суддів мотивувала тим, що судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 перебуває у трудових відносинах з приватною науково-виробничою компанією «Інтербізнес» і внаслідок ДТП заподіяв потерпілому шкоду під час виконання своїх трудових обов`язків. Приватна науково- виробнича компанія «Інтербізнес» відповідно до договору оренди №06/11 від 6 листопада 2020 року є орендарем (користувачем) джерела підвищеної небезпеки - автомобіля марки «MAN TGX 26.440», яким заподіяно шкоду потерпілому, тому саме цивільний відповідач несе відповідальність за заподіяну шкоду, як володар джерела підвищеної небезпеки, відповідно до ст. 1187 ЦК.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що оскільки потерпілий тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та потребує подальшої реабілітації в результаті ДТП, зазнав неповоротних змін у своєму укладі життя, що вплинуло на стан здоров`я і самопочуття та глибину фізичних і моральних страждань, їх тривалість, то моральна шкода у сумі 150 698,32 грн буде відповідати принципу розумності, а тому обґрунтовано стягнув, в тому числі з Приватної науково- виробничої компанії «Інтербізнес» в розмірі 150 000 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду. Вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим і повною мірою відповідає вимогам статей  370,  420  КПК.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, рішення апеляційного суду слід залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та цивільного відповідача- директора Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Сумського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційній скарги захисника ОСОБА_6 та цивільного відповідача-директора Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_8 -без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                             ОСОБА_3