ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/14099/21                                                         Суддя (судді) першої інстанції: Н.Ю. Алєксєєва

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 вересня 2025 року                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Бєлової Л.В. 
суддів:                     Аліменка В.О., Безименної Н.В.,         

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року (справу розглянуто у порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Черкаській області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач, Головне управління  ДПС у Черкаській області, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: 
- стягнути з ОСОБА_1 податковий борг в розмірі 126  697,69 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року адміністративний позов задоволено:
Стягнуто з ОСОБА_1 податковий борг зі сплати податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 117  786,47 грн (сто сімнадцять тисяч сімсот вісімдесят шість гривень сорок сім копійок), військового збору в розмірі 8  911,22 грн (вісім тисяч дев`ятсот одинадцять гривень двадцять дві копійки).
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати. Підставами апеляційного оскарження апелянт вказує неправильне встановлення обставин справи та ухвалення судового рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Відповідач вказує, що відкриття провадження у справі відбулося з порушенням норм КАС України, суд підійшов формально до питання виклику відповідача в період військового стану. 
Також апелянт зазначає про проведення позивачем перевірки без наявності на те правових підстав та в подальшому відсутність підстав стягнення податкового боргу за результатами перевірки тому, що як наслідок, акт такої перевірки з викладеними у ньому висновками, є доказом, здобутим з порушенням закону, й не має юридичної значимості, а тому прийняті на його підставі податкові повідомлення-рішення не можуть бути визнані правомірними.
Вказує про те, що податкові повідомлення-рішення не є узгодженими з огляду на їх оскарження в адміністративному порядку, а за відсутності в матеріалах справи документів, які б свідчили про прощення боргу та перевірки правильності нарахування податкового зобов`язання неможливо було прийняти обґрунтоване рішення про стягнення податкового боргу.
Також до апеляційної скарги відповідачем долучено клопотання про витребування доказів, а саме копії кредитного договору з додатками № 11073597000 від 10.11.2006, укладеного між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , відомостей про прощення кредитної заборгованості та копію листа банку, з метою перевірки правильності нарахування податкового зобов`язання. 
На переконання колегії суддів подане апелянтом клопотання не підлягає задоволенню, оскільки предметом спору в даній справі є стягнення податкового боргу, а тому правильність нарахування податкових зобов`язань виходить за межі предмету спору у цій справі, про що буде додатково зазначено у мотивувальній частині цього судового рішення.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2024 року  відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Черкаській області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Після надходження матеріалів справи до суду ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2025 року справу було призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 09.01.2018 по 15.01.2018 Головним управлінням ДФС у Черкаській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати сум податків до бюджету за період з 01.01.2025 по 31.12.2015, за результатами якої 19.01.2018 складено Акт № 39//23-00-13-0214/2292902645.
На підставі висновків Акту № 39//23-00-13-0214/2292902645 від 19.01.2018 Головним управлінням ДФС у Черкаській області 05.03.2018 складено податкові повідомлення-рішення:
- № 0027601302, яким ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 87068,23 грн, в тому числі за основним платежем в розмірі 69654,58 грн та за штрафними санкціями в розмірі 17413,65 грн,
- № 0027611302, яким ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання із військового збору в загальному розмірі 6587,21 грн, в тому числі за основним платежем в розмірі 5269,77 грн та за штрафними санкціями в розмірі 1317,44 грн.
Також на підставі положень  статті 129 Податкового кодексу України  контролюючим органом відповідачу нараховано пеню з: 
- податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 30718,24 грн; 
- військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальній сумі 2324,01 грн.
З огляду на наявність податкового боргу в загальній сумі 126  697,69 грн, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що грошові / податкові зобов`язання, штрафні санкції та пеня, визначені вказаними вище податковими повідомленнями-рішеннями є узгодженими. Відтак, суд не знаходить правових підстав та фактичних даних для висновку про те, що зазначені вище податкові повідомлення-рішення порушують права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 у сфері публічно-правових відносин і тому не створюють для нього обов`язку виконати його владні приписи у частині сплати грошових / податкових зобов`язань, штрафних санкцій та пені.
Суд першої інстанції зазначив, що сума податкового боргу відповідача у розмірі  126697,69 грн, з них: з військового боргу 8911,22 грн та з податку на доходи фізичних осіб 117786,47 грн, ним не сплачена.
Податковий борг відповідача підтверджується, зокрема, розрахунком податкового боргу, податковими повідомленнями-рішеннями, корінцем податкової вимоги форми та витягом з облікової картки відповідача.
Доказів, які б свідчили про погашення заборгованості відповідачем суду не надано.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ГУДПС у Черкаській області є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Податковий кодекс України  врегульовує відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно підпункту  14.1.175 пункту 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України  податковим боргом є сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до п.59.1 ст.59 Податкового кодексу України  у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
За правилами п.59.3 статті 59 ПК України  податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.
Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Таким чином, за своїм змістом податкова вимога є документом, яким контролюючий орган повідомляє платника податків про невиконання ним свого податкового обов`язку та виникнення у нього податкового боргу.
При цьому, колегія суддів враховує, що згідно з абзацом 1 пункту  57.3 статті 57 ПК України  у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту  54.3 статті 54  цього  Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Абзацом 2 пункту  57.3 статті 57 ПК України  передбачено, шо у разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.
У силу вимог пункту  56.1 статті 56 ПК України  рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Відповідно до абзацу 4 пункту  56.18 статті 56 ПК України  при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
З положень зазначених норм закону випливає, що обов`язок зі сплати грошового зобов`язання у платника податків виникає з наступного дня за днем узгодження такого зобов`язання і має бути виконаний протягом десяти днів. У разі оскарження до суду податкового повідомлення-рішення днем узгодження грошового зобов`язання є день набрання законної сили судовим рішенням.
Несплачені грошові зобов`язання у встановлений законом строк - протягом 10 календарних днів, наступних за днем їх узгодження, яке відбувається в день набрання законної сили судовим рішенням, є податковим боргом платника податків, з виникненням якого контролюючий орган має вжити заходів для його погашення, зокрема надіслати платникові податкову вимогу щодо погашення суми податкового боргу.
Вказане узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 810/272/16.
Пунктами  88.1  та 88.2 ст.  88 ПК України  визначено, що з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.
Пунктами  95.1  та 95.2 статті  95 ПК України  встановлено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
З матеріалів справи вбачається, що у період з 09.01.2018 по 15.01.2018 Головним управлінням ДФС у Черкаській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати сум податків до бюджету за період з 01.01.2025 по 31.12.2015, за результатами якої 19.01.2018 складено Акт № 39//23-00-13-0214/2292902645.
На підставі висновків Акту № 39//23-00-13-0214/2292902645 від 19.01.2018 Головним управлінням ДФС у Черкаській області 05.03.2018 складено податкові повідомлення-рішення:
- № 0027601302, яким ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 87068,23 грн, в тому числі за основним платежем в розмірі 69654,58 грн та за штрафними санкціями в розмірі 17413,65 грн,
- № 0027611302, яким ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання із військового збору в загальному розмірі 6587,21 грн, в тому числі за основним платежем в розмірі 5269,77 грн та за штрафними санкціями в розмірі 1317,44 грн.
Також на підставі положень  статті 129 Податкового кодексу України  контролюючим органом відповідачу нараховано пеню з: 
- податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 30718,24 грн; 
- військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальній сумі 2324,01 грн.
У зв`язку з несплатою відповідачем узгодженої суми грошового зобов`язання, контролюючим органом виставлено та направлено товариству податкову вимогу від 14.05.2018 № 33148-17 на суму податкового боргу 126  697,69 грн, яка наразі і заявлена позивачем до стягнення в межах спірних правовідносин. 
Вказана вимога була направлена ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , однак, конверт повернувся з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». 
При цьому, згідно з долученим позивачем до позову витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованим станом на 29.04.2021, місцезнаходженням відповідача є саме та адреса, на яку позивач направляв податкову вимогу.
Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 820/1864/17 добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
Таким чином, поштова кореспонденція направлена на юридичну адресу відповідача, яка зазначена у витязі з ЄДРПОУ, тому платник був повідомлений належним чином.
Відповідно до пункту  42.5 ст. 42 ПК України, у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Отже, податкова вимога була направлена на ОСОБА_1 , та, з урахуванням приписів пункту  42.5 ст. 42 ПК України, вважається врученою відповідачу. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що доказів здійснення відповідачем передбаченої пунктом  56.1 статті 56 Податкового кодексу України  процедури адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень, а також їх оскарження до суду судом не встановлено.
Таким чином, грошові / податкові зобов`язання, штрафні санкції та пеня, визначені вказаними вище податковими повідомленнями-рішеннями є узгодженими. 
В апеляційній скарзі відповідач вказує про те, що податкові повідомлення-рішення не є узгодженими з огляду на їх оскарження в адміністративному порядку, а за відсутності в матеріалах справи документів, які б свідчили про прощення боргу та перевірки правильності нарахування податкового зобов`язання неможливо було прийняти обґрунтоване рішення про стягнення податкового боргу. 
Так, до апеляційної скарги відповідачем долучено скаргу від 04.03.2019 на адресу ДФС, в якій відповідач просила скасувати рішення ГУ ДФС у Черкаській області, яким нараховано грошове зобов`язання 74  924,35 грн, пеню та штрафні санкційї в розмірі 51  773,34 грн за результатами проведення позапланової невиїзної податкової перевірки відповідно до акту від 19.01.2018, податкових повідомлень-рішень від 05.03.2018 №002761302 та № 0027601302, податкової вимоги № 33148-17 від 14.05.2018. 
У відповідь ДФС України надіслали лист від 11.04.2019 № 18683/6/79-99-13-04-01-15, в якому вказано, що ДФС, керуючись Положенням про ДФС України, затвердженим постановою КМУ від 21.05.2014 № 236 та ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», розглянула скаргу ОСОБА_1 . 
Повідомлено, що відповідно до ст. 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
У разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, такий платник має право звернутися із скаргою про перегляд цього рішення до контролюючого органу вищого рівня.
Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій або електронній формі засобами електронного зв`язку (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог  пункту 44.6  статті 44 цього Кодексу) протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.
Враховуючи вищевикладене, ДФС України повідомлено, що платник податків має право оскаржити податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у судовому порядку. 
Апелянт з посиланням на приписи пункту 56.9 статті 56 ПК України вважає, що скарга ОСОБА_1 вважається задоволеною на її користь, оскільки відповідь контролюючого органу надана більш ніж через 20 календарних днів, тому, на думку апелянта, податкові зобов`язання не є узгодженими. 
Вказані доводи апелянта колегія суддів відхиляє, оскільки останні не ґрунтуються на приписах податкового законодавства, зокрема, як було зазначено в листі ДФС України, відповідно до ст. 56 ПК України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій або електронній формі засобами електронного зв`язку протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується, в той час як відповідачем оскаржено податкові повідомлення-рішення через рік після винесення останніх. 
ДФС України правомірно повідомлено, що платник податків має право оскаржити податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу саме у судовому порядку, однак, доказів судового оскарження податкових повідомлень-рішень відповідачем не надано. 
При цьому, посилання на приписи пункту 56.9 статті 56 ПК України про задоволення скарги платника є безпідставним, оскільки в межах спірних правовідносин листом ДФС України від 11.04.2019 № 18683/6/79-99-13-04-01-15 повідомлено, що розгляд здійснювався відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», а також зазначено, що платник може оскаржити ППР в судовому порядку, враховуючи встановлені законом строки щодо адміністративного порядку оскарження, які не були дотримані відповідачем.
Наразі у матеріалах справи відсутні докази сплати або оскарження відповідачем нарахованих контролюючим органом податкових зобов`язань у судовому порядку.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки узгоджене податкове зобов`язання не було сплачене відповідачем у встановлені строки, таке зобов`язання визнається податковим боргом, який підлягає стягненню у судовому порядку.
Посилання апелянта на обставини звернення фіскального органу про стягнення податкового боргу з ОСОБА_1 з подібним позовом в 2018 році не мають впливу в межах спірних правовідносин, оскільки в межах справи № 2340/3708/18 позов податкового органу було залишено без розгляду, що, в свою чергу, не перешкоджає повторному зверненню до суду з позовом. 
Щодо доводів про порушення судом норм процесуального права під час відкриття провадження у справі, оскільки матеріали справи не містять доказу направлення відповідачу адміністративного позову з додатками за адресою місця реєстрації, яка зазначена позивачем в позовній заяві, то останні суперечать матеріалам справи, згідно з якими позивачем на виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року було долучено доказ надіслання рекомендованим листом з повідомленням про вручення копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу (а.с. 27). 
Щодо належного повідомлення судом першої інстанції про розгляду цієї справи, останнє підтверджується супровідним листом (а.с. 56) та конвертом, в якому було направлено копію ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 про прийняття провадження до справи. Останній було направлено за адресою відповідача, яка вказана нею і в апеляційній скарзі, разом з тим, конверт повернувся до суду «за закінченням встановленого строку зберігання». 
Обов`язок щодо повідомлення суду місця проживання чи перебування, яке в подальшому є адресою для листування з такою особою, покладено виключно на особу, яка звертається до суду.
Відповідно до частини одинадцятої  статті 126 КАС України  у разі повернення поштового відправлення з повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Згідно з пунктом 4 частини шостої  статті 251 КАС України  днем вручення судового рішення є день поставлення в поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Суд зауважує, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, а відповідно до частини другої  статті 44 КАС України  учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» №11681/85).
Відтак, враховуючи, що суд направляв кореспонденцію за адресою відповідача, вказаною в Єдиному державному демографічному реєстрі (м. Київ, бул. Л. Українки, 6, кв. 45), ця ж адреса зазначається самою відповідачем в апеляційній скарзі, відтак, судом вжито всіх заходів для належного повідомлення особи про розгляд справи в межах спірних правовідносин. 
До того ж, в даному випадку відповідач реалізувала своє право на суд та на суд з огляду на можливість викладення всіх доводів у апеляційній скарзі шляхом реалізації апеляційного оскарження рішення суду. 
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року. 
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Головного управління ДПС у Черкаській області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.  243,  315,  316,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року - залишити без задоволення. 
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року - залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                     Л.В. Бєлова 

Судді                                                                                            В.О. Аліменко, 

                                                                                                     Н.В. Безименна