ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 524/4183/23
провадження № 51-2281 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду
у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 липня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 березня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1202317550000561 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області ухвалою від 12 липня 2023 року закрив кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 13.06.2023, приблизно о 17.00, перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , спільно з тещею ОСОБА_7 , під час словесного конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин  наступив своїми ногами на праву та ліву стопу ОСОБА_7 , після чого наніс два удари правим кулаком по правому передпліччю потерпілої, яким вона захищала голову, спричинивши останній легкі тілесні ушкодження.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 13 березня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог КПК України, просить скасувати оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх доводів прокурор зазначає, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_6 , є таким, що пов`язане з домашнім насильством, і за правилами п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України не може бути закрите у зв`язку із відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Відповідно до обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_6 проживав разом з потерпілою, яка є його тещою, тобто у обвинувальному акті вказано і про ступінь спорідненості (теща) і про спільне проживання, тому, на переконання прокурора, вказане правопорушення є таким, що пов`язане з домашнім насильством.
За таких обставин суд, закриваючи кримінальне провадження у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення, істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав подану касаційну скаргу.
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що потерпіла ОСОБА_7 подала до суду заяву, у якій зазначала про те, що відмовляється від обвинувачення та просила кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити (т. 1, а. с. 13).
Ухвалюючи рішення про закриття кримінального провадження, суд першої інстанції послався на положення ч. 4 ст. 26 КПК України, згідно з якими кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого, а відмова останнього від обвинувачення у випадках, передбачених цим Кодексом, є безумовною підставою для закриття такого кримінального провадження; й на положення ст. 477 КПК України, згідно з якими кримінальне провадження, розпочате на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій зазначав, що інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення пов`язане з домашнім насильством, оскільки потерпілою є його теща, з якою він пов`язаний спільним побутом, а тому суд не мав права закривати кримінальне провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка передбачає заборону закриття кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
За наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів апеляційної інстанції відмовила у задоволенні скарги прокурора і вказала, що у цьому кримінальному провадженні відсутні докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілої, а в обвинувальному акті зазначено про вчинення кримінального правопорушення в результаті раптової сварки. 
Таке формулювання, на думку суду апеляційної інстанції, не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілої з боку обвинуваченого, мало на меті підтримання панівного становища по відношенню до потерпілої або було одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між обвинуваченим і потерпілою. Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що вчинене ОСОБА_6 діяння не пов`язане з домашнім насильством.
Однак Верховний Суд не погоджується із такою позицією судів попередніх інстанцій.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
Стаття 1 Закону України № 2229-VIII від 07 грудня 2017 року «Про запобігання та протидію домашньому насильству» містить визначення поняття домашнього насильства, під яким розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
У п. 4 ч. 2 ст. 3 вказаного Закону зазначено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на матір (батька) або дітей одного з подружжя (колишнього подружжя) та іншого з подружжя (колишнього подружжя);
Таким чином, під ознаки домашнього насильства можуть підпадати різні склади кримінальних правопорушень за умови, що відповідний злочин вчиняється в сім`ї чи в межах місця проживання або щодо родичів, або щодо колишнього чи теперішнього подружжя, або щодо іншої особи, яка спільно проживає (проживала) з кривдником однією сім`єю, але не перебуває (не перебувала) у родинних відносинах чи у шлюбі з ним.
Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19, злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у статті 1 Закону України № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. Встановлена у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.
Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, не пов`язане з домашнім насильством, оскільки це не випливає зі змісту висунутого обвинувачення.
Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, щодо своєї тещі, під час спільного перебування за місцем мешкання обвинуваченого, яке є місцем проживання й потерпілої, що підтверджується вказівками на однакові адреси проживання обвинуваченого і потерпілої: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 1, 2, 13).
Тобто ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, відомості про яке були достатньо відображені в обвинувальному акті, що давало можливість усвідомлено захищатися від цього обвинувачення.
Отже, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 не могло бути закрите у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_7 від обвинувачення в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
Допущені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, що відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для скасування таких рішень з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 липня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                   ОСОБА_3