ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року	Львів	Справа № 300/5717/24 пров. № А/857/21184/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Ніколіна В.В.,
суддів:                                                                      Матковської З.М., Заверухи О.Б., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року (головуючий суддя: Панікар І.В., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просив:
          визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 09285002306 від 04.04.2024 про відмову призначенні пенсії за віком та не зарахуванні періодів роботи з 02.01.1988 по 19.11.1990 та 29.03.1999 по 31.12.2003 до страхового стажу при призначенні пенсії;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати періоди роботи з 02.01.1988 по 19.11.1990 та з 29.03.1999 по 31.12.2003 до страхового стажу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за наслідками розгляду поданої позивачкою заяви про призначення пенсії за віком та доданих документів, відмовлено в   призначенні пенсії за віком зважаючи на те, що обчислений згідно поданих документів загальний стаж роботи становить 19 років 06 місяців 14 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України   Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Вказано на те, що відповідачем до стажу роботи позивача не зараховано періодів роботи: в колгоспі ім. Щорса з 02.01.1988 по 19.11.1990, оскільки відсутня інформація про відпрацьовані трудодні; з 08.05.1997 по 23.10.2000 згідно запису трудової книжки позивача, оскільки згідно довідки № 01-35 від 14.02.2024 запис потрібно вважати не дійсним; з 02.11.2000 по 31.12.2003, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація про сплату страхових внесків. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 092850024306 від 04.04.2024 в частині відмови зарахування до страхового стажу період роботи в колгоспі ім. Щорса з 02.01.1988 по 19.11.1990 та період провадження підприємницької діяльності з 29.03.1999 по 31.12.2003.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального страхового стажу позивача період роботи в колгоспі ім. Щорса з 02.01.1988 по 19.11.1990 та період провадження підприємницької діяльності з 29.03.1999 по 31.12.2003.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області невідкладно повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 28.03.2024, із врахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Відповідно до задоволених вимог стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодилося Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та оскаржило в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що враховуючи приписи частини другої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», інформація про мінімум трудової участі в громадському господарстві та його виконання є необхідним, оскільки це впливає на зарахування стажу або повного або за фактичною тривалістю. Так, невиконання встановленого мінімуму трудової участі без поважних причин є підставою для врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю, а не повністю. Оскільки, за період роботи позивача з 02.01.1988 по 19.11.1990 в колгоспі ім. Щорса відсутня інформація про відпрацьовані трудодні, відсутні підстави для зарахування даного періоду до страхового стажу позивача. Зазначає, що з огляду на порушення вимог Інструкції № 162, відсутні підстави для зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 08.05.1997 по 23.10.2000, крім того, в довідці 01-35 від 14.02.2024 вказано, що записи в трудовій книжці не відповідають дійсності. Також відсутні архівні дані щодо прийняття позивача на роботу (запис в трудовій книжці № 12), а саме наказ № 14-к від 08.05.1997, а також відсутній наказ про звільнення (запис в трудовій книжкі № 13) — наказ № 165 від 23.10.2000. Крім того, в індивідуальних відомостях про застраховану особу Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Довідка ОК-5) відсутня інформація про нарахований дохід та сплачені внески за 02.11.2000 по 31.12.2003.
Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
          Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
 Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
 Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що     ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 28.03.2024 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 04.04.2024 № 092850024306 відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України   «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначено, що не зараховано період роботи: в колгоспі ім. Щорса з 02.01.1988 по 19.11.1990, оскільки відсутня інформація про відпрацьовані трудодні; з 08.05.1997 по 23.10.2000 згідно запису трудової книжки, оскільки згідно довідки № 01-35 від 14.02.2024 запис потрібно вважати не дійсним; з 02.11.2000 по 31.12.2003, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація про сплату страхових внесків (а.с.9).
Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що    з огляду на відповідні записи трудової книжки, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача у колгоспі за період роботи за 1988-1990 роки, суд дійшов висновку, що відповідач необґрунтовано та безпідставно не врахував до страхового стажу роботи позивача вказаний період його роботи в колгоспі імені Щорса. Суд також зазначив, що факт підприємницької діяльності позивача за спірні періоди, підтверджено належними і допустимими доказами, внаслідок чого, вказаний період повинен був повністю врахований при розрахунку страхового стажу позивача при призначенні йому пенсії за віком.
Частиною 1   ст. 308 КАС України   передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, позивачем та не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1   ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною другою     статті 19 Конституції України     передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені     Конституцією     та законами України.
Спеціальним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, є Закон України     “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі-     Закон №1058-IV).
Статтею 26 Закону №1058-IV передбачено, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Частиною 1 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
Відповідно до вимог частини 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абз. 1 ч.4     ст.24 Закону № 1058-IV).
До 01.01.2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України     “Про пенсійне забезпечення”     (далі-     Закон №1788-XII).
Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993     затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений (далі - Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637  передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пунктів 1, 2, 6 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 02.04.1975 № 310 «Про трудові книжки колгоспників» (в редакції від 15.08.1990), трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту прийняття їх у члени колгоспу. Всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Відповідно до   статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стаж роботи в колгоспі за період після 1965 року обчислюється за фактичною тривалістю роботи тільки тоді, коли член колгоспу не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві без поважних причин.
Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, такі записи, про роботу в якості членів колгоспу - у тому разі, коли чинним законодавством передбачене зарахування цієї роботи в загальний трудовий стаж працівників. Передбачені цим пунктом записи вносяться до трудової книжки до занесення відомостей про роботу на даному підприємстві (пункт 2.17).
Таким чином, до стажу роботи зараховується робота, у тому числі, на підставі членства в колгоспах. При цьому, записи про роботу як членів колгоспу заноситься до трудової книжки до занесення відомостей про роботу у колгоспі.
Так, трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 від 22.06.1984 за № 7957764 містить запис про зачислення з 02.01.1988 в члени колгоспу ім. Щорса в цех по виготовленню поліетиленової плівки оператором та з 19.11.1990 вибув з членів колгоспу ім. Щорса у зв`язку із зміною місця роботи, водночас, відсутні дані про кількість відпрацьованих людино-днів за рік та встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) за рік (а.с.15-16).
Суд звертає увагу, що трудова книжка позивача містить запис про членство останнього в колгоспі, робота позивача в колгоспі підтверджується записами у його трудовій книжці, яка є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу.
Всі відомості, що зазначені в даних записах читабельні та зрозумілі, записи трудової книжки виконано у чіткій послідовності та у відповідності до дат.
Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо вказаного періоду роботи позивача відповідачем чи доказів зловживання позивачем, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями суду не надано.
Як встановлено  судом, листом № 336/06-04 від 25.11.2021, наданого Об`єднаним трудовим архівом селищних, сільських рад Голованівського району та який міститься в матеріалах справи, повідомлено, що у документах з кадрових питань (особового складу) за період 1988-1990 роки відсутні відомості про трудову діяльність позивача (а.с.34).
Також, судом прийнято до уваги інформацію наведену в довідці від 06.08.2004 за № 88, виданої АФ «Хлібороб» с. Наливайка Голованівського району Кіровоградської області (колгосп ім. Щорса) щодо роботи позивача у колгоспі (а.с.35).
Щодо відсутності записів про кількість відпрацьованих людино-днів за рік та встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) за рік, то на переконання суду, позивач, як особа, на яку не покладено обов`язків щодо організації ведення обліку, зберігання і видачі трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, а тому невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для не зарахування пенсійним органом страхового стажу і, як наслідок, для обмеження права позивача на пенсійне забезпечення. На працівника не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці; працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.
Дана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, відповідно до яких на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Крім того, згідно з приписами частини 3   статті 44 Закону № 1058   органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Отже, у разі наявності сумнівів або необхідності уточнення певних даних щодо періоду роботи позивача в колгоспі пенсійний орган мав можливість скористатися своїми правами, передбаченими частиною 3   статті 44 Закону № 1058, та звернутися з відповідними запитами до підприємства-роботодавця, архівної установи тощо.
Водночас, відповідачем не доведено, що позивач, як член колгоспу, без поважних причин не виконував встановленого мінімуму трудоднів або людино-днів за рік.
Таким чином, з огляду на відповідні записи трудової книжки, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача у колгоспі за період роботи за 1988-1990 роки, суд приходить до висновку, що відповідач необґрунтовано та безпідставно не врахував до страхового стажу роботи позивача вказаний період його роботи в колгоспі імені Щорса.
Щодо зарахування до страхового стажу періоду провадження підприємницької діяльності з 29.03.1999 по 31.12.2003, суд зазначає наступне.
Пунктом 4 Порядку № 637 встановлено, що періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).
Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України     “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затверджений     постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1).
Абзацом 4 підпункту 2 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
Отже, у період з 1993 року по 01.07.2000 на законодавчому рівні було передбачено зарахування до страхового (трудового) стажу для обчислення пенсій період здійснення підприємницької діяльності за умови сплати підприємцями страхових внесків до Пенсійного фонду України, які підлягали обов`язковій реєстрації як платники внесків в органах пенсійного фонду.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.10.2018 по справі № 643/20104/15-а, відповідно до якої, належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01.07.2000 довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01.07.2000 довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.
Відповідно до наданої відповіді Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 29.11.2021 судом встановлено, що позивач з 29.03.1999 перебував на податковому обліку як фізична особа-підприємець та у період з 29.03.1999 по 31.12.2003 здійснював діяльність на загальній системі оподаткування (а.с.12-13).
Також, судом встановлено, що з 01.04.1999 по 31.12.2003 позивачу видавались патенти на здійснення підприємницької діяльності (а.с.17, 19, 21, 23, 25, 29, 32).
На підтвердження страхового стажу, за спірний період, позивачем також було надано квитанції про сплату за відповідний фіксований патент (а.с.18,20,22,24,26-28,30,33).
Таким чином, факт підприємницької діяльності позивача за спірні періоди, підтверджено належними і допустимими доказами, внаслідок чого, вказаний період повинен був повністю врахований при розрахунку страхового стажу позивача при призначенні йому пенсії за віком.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що відсутність у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування інформації про сплату страхових внесків не може бути достатньою та єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії особи за умови надання такою особою належних доказів сплати таких внесків.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що періоди провадження позивачем підприємницької діяльності з 29.03.1999 по 31.12.2003 мають бути зараховані до його страхового стажу для визначення права на призначення пенсії.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у вказаному рішенні, з підстав того, що таке є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, який приймає рішення про призначення пенсії чи відмову у її призначенні, оскільки пенсійним органом у оскаржуваному позивачем рішенні не вирішено питання щодо врахування вищевказаних періодів роботи позивача до страхового стажу, то відповідно суд не має права перебирати на себе функції Пенсійного фонду щодо вирішення питання наявності стажу позивача для призначення пенсії.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Відповідно до ч.2     ст.6 КАС України     та     ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують     Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод     (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.
Так, у рішенні від 10 лютого 2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року у справі № 300/5717/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська