ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 вересня 2025року
м. Київ
справа № 760/11528/15-к
провадження № 51-65 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                           ОСОБА_1 ,
суддів                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 ,
захисника                               ОСОБА_6 ,
засудженого                           ОСОБА_7 ,
представників 
потерпілого ОСОБА_8 - 
адвокатів:                               ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги з доповненням захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014000000000885, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івангород Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 358 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватими та засуджено за: 
-       ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, яке є його власністю, окрім квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ;
-       ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження на строк 2 роки, звільненого від призначеного покарання на підставі п. 5 ст. 74 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.
Вирішено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_7 , який задоволено частково. Стягнуто з останнього на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 28 415 106, 45 грн та моральну шкоду у розмірі 500 000 грн, а всього стягнуто 28 915 106, 45 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції,  ОСОБА_7 визнано винуватим у пособництві вчинення шахрайства, яке полягало у наданні засобів, усуненні перешкод та приховуванні заволодіння чужим майном шляхом обману, вчиненому в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб та у пособництві у підробленні іншого документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, приватним нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його як підроблювачем, так і іншою особою шляхом надання засобів, усунення перешкод, сприянням приховування злочину, вчиненому за попередньою змовою групою осіб за таких обставин. 
Так,  ОСОБА_7 , будучи власником квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , восени 2007 року вступив у злочинну змову з ОСОБА_11 , засудженим вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року, щодо участі у вчиненні шахрайства з цим майном шляхом підроблення документів із метою подальшого заволодіння грошовими коштами потенційного покупця (добросовісного набувача). З цією метою ОСОБА_11 , як організатор злочинної групи, розробив план дій, суть якого полягала в тому, щоб підробити з відома та за сприяння ОСОБА_7 його паспорт громадянина України, правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно, отримати у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно» довідки-характеристики, відчужити від імені ОСОБА_7 право власності на зазначені квартири добросовісному набувачеві шляхом використання завідомо підроблених документів, а також забезпечити можливість визнання недійсними у судовому порядку вказаних правочинів та повернення ОСОБА_7 його майна. При цьому визначена ОСОБА_11 невстановлена особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, мала виступити від імені ОСОБА_7 по підробленому паспорту останнього як продавець квартир, з метою створення видимості щодо непричетності ОСОБА_7 до вчинення шахрайства.
ОСОБА_7 , будучи ознайомлений із злочинними намірами ОСОБА_11 , дав свою згоду на участь у шахрайському заволодінні коштами потенційного покупця шляхом підроблення та використання документів, при цьому не був ознайомлений з єдиним злочинним планом очолюваної ОСОБА_11 організованої групи і не був її учасником.
На виконання злочинних домовленостей, восени 2007 року ОСОБА_7 умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_11 , надав останньому оригінал свого паспорту, довідку Державної податкової інспекції про присвоєння ідентифікаційного номеру та правовстановлюючі документи на зазначені квартири. Ці документи ОСОБА_11 передав невстановленим особам, які у жовтні-грудні 2007 року виготовили бланки підроблених документів, внесли до них зміст договорів, відтиски печаток приватних нотаріусів, штампів Київського міського бюро технічної інвентаризації, підписи осіб, а також підробили довідки житлово-експлуатаційної контори № 905, куди нанесли відбиток печатки та підробили підпис керуючого будинками, паспортистки і бухгалтера. Крім цього, член злочинної групи ОСОБА_12 , якого засуджено вироком від 09 жовтня 2015 року, спільно з невстановленими досудовим розслідуванням особами, підробив паспорт ОСОБА_7 шляхом внесення до нього відомостей громадянина ОСОБА_13 , та довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру з помилкою в написанні прізвища « ОСОБА_14 ».
У грудні 2007 року ОСОБА_7 за вказівкою ОСОБА_11 прибув до офісу по АДРЕСА_4 , де ОСОБА_12 , за попередньою змовою, на підставі наданих ОСОБА_7 оригіналів правовстановлюючих документів на квартири та підроблених примірників таких документів, під диктовку останнього вніс необхідні дані до підроблених довідок про проживання та реєстрацію за формою № 3, підробив у них підписи. Таким чином ОСОБА_7 сприяв указаним особам у підробленні документів з метою їх подальшого використання для вчинення шахрайських дій.
В подальшому, упродовж жовтня -грудня 2007 року ОСОБА_11 та невстановлені особи за сприяння ОСОБА_7 підшукували покупців на вказані квартири, при цьому ОСОБА_7 забезпечував доступ до жилих приміщень для їх огляду та надавав документи для підтвердження права власності на майно.
На початку грудня 2007 року ОСОБА_11 організував отримання у Київському міському бюро технічної інвентаризації довідок-характеристик на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , використовуючи при цьому завідомо підроблений паспорт на ім`я ОСОБА_7 та договір купівлі-продажу цих квартир.
25 грудня 2007 року невстановлена особа з числа організованої ОСОБА_11 злочинної групи, з відома ОСОБА_7 , використовуючи завідомо підроблений паспорт, підроблені довідки форми № 3 ЖЕК та підроблену довідку ДПІ про присвоєння ідентифікаційного номеру з помилкою написання прізвища « ОСОБА_14 », видаючи себе за власника квартири, в офісі приватного нотаріуса ОСОБА_15 уклала з ОСОБА_16 договір купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , про що вчинено записи в реєстрі нотаріальних дій за № 2230 та 2231.
При цьому ОСОБА_16 , будучи введеною в оману про те, що невстановлена особа, яка видала себе за ОСОБА_7 , є законним володільцем вищевказаних квартир, переконаною у правдивості та достовірності документів на посвідчення особи власника та правовстановлюючих документів на майно, передала зазначеній особі гроші на загальну суму 800 000 доларів США, яка еквівалентна 4 040 000 грн, що більш ніж у 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Внаслідок цього ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та невстановлені особи за пособництва ОСОБА_17 заволоділи грошима ОСОБА_16 у спосіб обману.
У подальшому ОСОБА_16 20 жовтня 2008 року, не будучи усвідомленою про протиправне походження права власності на придбане нею нерухоме майно, продала вказані квартири подружжю ОСОБА_18 за 1 350 000 доларів США, що є спільною сумісною власністю подружжя.
ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та невстановлені особи з метою завершення розробленого та узгодженого плану злочинних дій та повернення у власність ОСОБА_7 квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , які начебто вибули з його володіння поза його волею, шляхом визнання недійсним правочину від 25 грудня 2007 року та витребування від ОСОБА_19 майна, переданого їй за недійсним правочином, організували подання позову до Шевченківського районного суду м. Києва та рішенням цього суду від 25 лютого 2009 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду від 28 квітня 2009 року, позов ОСОБА_7 задоволено, правочин визнано недійсним.
Внаслідок шахрайських дій учасників очолюваної ОСОБА_11 організованої злочинної групи, вчинених за пособництвом ОСОБА_7 , подружжю ОСОБА_8 та ОСОБА_19 спричинено матеріальну шкоду на суму 6 750 000 грн, що більш ніж у 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що свідчить про вчинення шахрайства в особливо великому розмірі.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі зі змінами і доповненнями захисник   ОСОБА_6  просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає про порушення права ОСОБА_7 на захист внаслідок безпідставної заміни захисника, попри наявність постійного захисника. Вважає, що судами неправильне застосовано закону України про кримінальну відповідальність, оскільки до засудженого не були застосовані положення ст. 49 КК України та не було його звільнено від кримінальної відповідальності. Стверджує, що оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції закону від 01 жовтня 2007 року), відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, то передбачений ст. 49 КК України строк давності для нього становить 15 років. Зазначене кримінальне правопорушення, на думку захисника, є закінченим саме з моменту заволодіння коштами ОСОБА_16 , тобто з 25 грудня 2007 року, а отже, початком перебігу строку давності слід вважати цю дату, а тому на момент розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції минув строк давності, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України. Суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності з цієї підстави. Крім того, захисник вважає, що редакція ч. 4 ст. 190 КК України від 13 липня 2023 року (Закон України № 3233-IX) суттєво пом`якшує кримінальну відповідальність у порівнянні з редакцією цієї статті, що діяла на момент скоєння кримінального правопорушення, а тому застосуванню підлягає редакція, яка є більш м`якою, на що не звернув уваги апеляційний суд. Крім того, стверджує що неправильно вирішено цивільний позов. Зазначає, про те, що ухвалу апеляційного суду ухвалено незаконним, а саме неповним складом суду, через складання, виготовлення та підписання повного тексту ухвали суддею, після звільнення її з посади судді Київського апеляційного суду. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У касаційній скарзі з доповненням засуджений ОСОБА_7  просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду дослідженим у кримінальному провадженні доказам, безпідставну відмову суду у виклику та допиті свідків сторони захисту. Стверджує, що судом було порушено його право на захист, оскільки за наявності обраного захисника суд залучив до справи захисника за призначенням, хоча як і захисник за призначенням так і він заперечували. Крім того, на думку ОСОБА_7 , повноваження цього захисника судом не було перевірено. Вважає, що вирок місцевого суду ґрунтується на недопустимих доказах, зокрема, протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками. Судом невірно визначено предмет та розмір шахрайства, а тому неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки суд неправильно встановив момент закінчення злочину. Засуджений вважає, що таким моментом вважається факт отримання ним грошей від ОСОБА_16 за продані їй квартири. У той же час суд безпідставно визначив моментом закінчення злочину факт винесення рішення Шевченківським районним судом м. Києва від 25 лютого 2009 року про визнання недійсним правочину від 25 грудня 2007 року, яким ОСОБА_19 придбала спірні квартири у ОСОБА_16 , та про витребування від ОСОБА_19 майна, переданого їй за недійсним правочином, і повернення цих квартир у власність ОСОБА_7 . Крім того, судом не обґрунтовано розмір відшкодування матеріальної й моральної шкоди.  Суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. 419 КПК України, на ці доводи обґрунтованих відповідей не навів, не застосував положення ст. 49 КК України, як про це заявляла у суді сторона захисту. Крім того, апеляційний суд ухвалив рішення незаконним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_20 , яка входила до складу колегії даного суду, 25 січня 2024 року була звільнена з посади судді Київського апеляційного суду та не мала повноважень на складання та підписання повного тексту ухвали апеляційного суду, а також не мала повноважень на накладення свого електронного підпису при внесенні повного тексту цього рішення до Єдиного державного реєстру судових рішень. У той же час, з відповіді Голови Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року вбачається, що на момент надання цієї відповіді повного тексту ухвали складено ще не було, що ставить під сумнів законність її складання та підписання. Також засуджений у касаційній скарзі наводить доводи, аналогічні тим, що викладені в касаційній скарзі його захисника ОСОБА_6 .
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційні скарги з доповненнями та просили їх задовольнити. Крім того, засуджений ОСОБА_7 ствердив про неврахування судами попередніх інстанцій його характеризуючих даних при призначенні покарання та наявність ряду захворювань.
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченні на касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 прокурор ОСОБА_5 вказує на безпідставність їх доводів та вважає, що вони не підлягають до задоволення.
У запереченні на касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_8 та його представники - адвокати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 стверджують про безпідставність доводів наведених в них та вважають, що вони не підлягають до задоволення. Вважають, що рішення судів попередніх інстанцій є законними, обґрунтованими та вмотивованими.
Під час касаційного розгляду представники потерпілого ОСОБА_8 - адвокати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заперечили проти поданих касаційних скарг з доповненнями та просили їх залишити без задоволення, спростувавши обґрунтовано кожний довід касаційних скарг.
Прокурор ОСОБА_5 під час касаційного розгляду з наведенням і обґрунтуванням відповідних мотивів просив судові рішення щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги з доповненнями захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 -без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.
Під час перевірки доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
З огляду на це Суд відхиляє доводи касаційних скарг, у яких сторона захисту оспорює встановлені за результатами судового розгляду обставини, викладаючи власну версію подій, оскільки по суті вони стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Як передбачено ст. 94 КПКУкраїни, оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За результатами касаційного перегляду матеріалів кримінального провадження в межах доводів касаційних скарг засудженого і захисника не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК Українивказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.
Так, постановляючи вирок, суд першої інстанції врахував показання: потерпілого ОСОБА_8 і свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 щодо купівлі-продажу квартир. Також суд узяв до уваги письмові докази:
- дані протоколу слідчого експерименту від 24 березня 2015 року з відеозаписом цієї слідчої дії, під час якої свідок ОСОБА_23 показав офісне приміщення, по АДРЕСА_4 , де у грудні 2007 року він зустрічався з ОСОБА_11 та ОСОБА_7 . Під час цієї зустрічі останній запропонував йому заповнити документи на квартири, на що він відмовився, після чого ОСОБА_11 у його присутності викликав для заповнення документів ОСОБА_12 ;
- дані, які містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 30 березня 2015 року та відеозаписі його проведення, під час якого свідок ОСОБА_12 показав на офісне приміщення по АДРЕСА_4 , де у грудні 2007 року він на прохання ОСОБА_11 заповнював бланки на квартиру. Там же зустрічався з водієм ОСОБА_23 та бачив ОСОБА_7 , який спілкувався з ОСОБА_11 з приводу продажу квартири;
- дані листа від 19 листопада 2015 року № 2120 (И-2015), наданого на запит слідчого Київським міським бюро технічної інвентаризації, у якому міститься інформація щодо права власності ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Легат» та ОСОБА_11 на нежитлове приміщення по АДРЕСА_4 , з 20 червня 2007 року та 24 червня 2007 року відповідно;
- дані, які містяться у копіях документів реєстраційної справи ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Легат», отримані на запит слідчого у ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві № 1528 від 30 березня 2015 року, з яких убачається, що ОСОБА_11 був одним засновником вказаної юридичної компанії;
- даними, що отримані на запит слідчого від 13 листопада 2014 року № 15/1/3-4362-11 в порядку ст. 93 КПК України з матеріалів кримінального провадження  № 12012000000000034 та № 1201300000000087, а саме:
-                  копією протоколу виїмки та огляду від 22 січня 2009 року, проведеного у нотаріуса ОСОБА_15 , під час якої було вилучено документи, на підставі яких посвідчувалась нотаріальна дія щодо укладання договорів купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_7 ;
-                  копією договору купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_3 від 26 грудня 1997 року, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі № 3337;
-                  копією договору міни від 05 грудня 1996 року, укладеного на Українській біржі «Десятинная», щодо обміну частини квартири АДРЕСА_3 ;
-                  копією договору купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_3 від 25 вересня 1997 року, засвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_24 , зареєстровано в реєстрі № 2457;
-                  копією договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 10.03.1998 року, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_25 , зареєстровано в реєстрі № 1083;
-                  довідок форми № 3 від 19 грудня 2007 року № 1д-189 та № 3д-121 Житлово-експлуатаційної контори № 905 щодо квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ;
-                  договорів купівлі-продажу квартири від 21.12.2007 року та від 25 грудня 2007 року, на підставі яких від імені обвинуваченого було продано квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 ОСОБА_16 , засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 ;
-                  довідки про присвоєння ідентифікаційного номера 2471608079  ОСОБА_7 , в якій зроблено описку у прізвищі « ОСОБА_14 »;
-                  копією паспорту громадянина України ОСОБА_13 серії НОМЕР_1 , виданого 21.03.1992 року Мінським РВ ГУ МВС України, до якого внесені паспортні дані ОСОБА_7 та вклеєно фото невстановленої особи - співучасника злочинної групи та зазначено неправдиві відомості про його видачу 15 грудня 2005 року Голосіївським РУ ГУМВС України у м. Києві.
Також винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується й іншою сукупністю доказів, що отримані під час тимчасового доступу до матеріалів цивільної справи № 2-4430/09 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 та інших щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир, визнання права власності на квартири, витребування майна із чужого незаконного володіння:
- позовною заявою про визнання договорів недійсними, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дії, яка подана обвинуваченим ОСОБА_7 до Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2008 року з відповідними додатками до неї (копії правовстановлюючих документів на спірні квартири);
- рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2009 року, відповідно до якого позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано недійсними з моменту укладення, укладені 25 грудня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_16 договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 та договори укладені 20 жовтня 2008 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_19 на ці ж самі квартири. Визнано право власності за ОСОБА_7 на вказані квартири, які витребувані з володіння ОСОБА_19 на користь обвинуваченого ОСОБА_7 , яке набрало законної сили 28 квітня 2009 року на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва.
Крім того, винуватість ОСОБА_7 підтверджується сукупністю доказів, які отримані в ході тимчасового доступу до речей і документів на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року в Солом`янському районному суді м. Києва, а саме - копіями, засвідченими у належний спосіб матеріалів судової справи № 760/12094/13-к (провадження № 1-кп/760/413/13) по обвинуваченню ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,   ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , в яких містяться наступні докази:
- протоколи виїмки від 24 грудня 2008 року, під час якої в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності нерухомого майна» за адресою АДРЕСА_5 здійснено виїмку документів: нотаріально засвідчених копій правовстановлюючих документів та технічної документації на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 з документами, на підставі яких видавались довідки-характеристики;
- висновок експерта № 4 від 20 січня 2012 року, згідно якого - рукописні тексти у договорах купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (серія ААЕ № 918614 від 26.12.1997, серія НБ № 0822762 від 25.09.1997, серія ВАЕ № 823658 від 10.03.1998; рукописні тексти у довідках форми №3 на квартиру АДРЕСА_6 виконані ОСОБА_12 ;
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12 жовтня 2013 року, в ході якого свідок ОСОБА_23 вказав на ОСОБА_7 як на ту особу, яку він у кінці 2007 року бачив разом з ОСОБА_11 поруч з офісом останнього;
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12 жовтня 2013 року, згідно якого - свідок ОСОБА_22 впізнав ОСОБА_7 як особу, яку він бачив разом з ОСОБА_11 , та які разом пропонували для продажу квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ;
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 жовтня 2013 року, під час якого ОСОБА_12 вказав на ОСОБА_7 , як на ту особу, яку бачив в офісному приміщенні ОСОБА_11 , яке розташоване по АДРЕСА_4 ;
- протокол виїмки від 10 липня 2012 року, згідно якого у ОСОБА_7 було здійснено виїмку правовстановлюючих документів на спірні квартири;
- протокол виїмки від 14 січня 2009 року, в ході якої проведено виїмку у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_29 - примірників договорів купівлі-продажу квартир від 20 жовтня 2008 року ОСОБА_16 - ОСОБА_19 та оригінали документів, на підставі яких вчинялась нотаріальна дія;
- протокол виїмки від 17 грудня 2011 року, який складено за наслідками проведеної слідчої дії в Київському державному нотаріальному архіві та додатками до нього у вигляді копій правовстановлюючих документів (договори купівлі-продажу від 26.12.1997 та від 25.09.1997 року та інші документи), на підставі яких ОСОБА_7 набув право власності на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ;
- постанова про порушення кримінальної справи № 07-7860 від 22 лютого 2012 року щодо ОСОБА_12 за ч. 3, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, приводом для порушення якої стала заява ОСОБА_7 від 26 листопада 2008 року.
- протокол виїмки та огляду від 04 квітня 2012 року, в ході якої було вилучено у Голосіївській районній у м. Києві державній адміністрації статутні документи ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Легат» та інші правовстановлюючі документи, з яких вбачається, що серед його засновників поряд з іншими був ОСОБА_11 ;
- протокол виїмки від 08 червня 2011 року, в ході якої у приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_15 вилучені усі документи, які стали підставою для вилучення 17.10.2008 року з Єдиного реєстру заборон обтяження об`єктів нерухомого майна квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , а саме: копія листа банку «Фінанси та Кредит», адресованому усім нотаріальним органам про виключення спірних квартир з Державного реєстру іпотек та зняття заборони; заяви про вилучення обтяження об`єкта нерухомого майна та інші документи;
- копією вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року, яким визнано винуватими та засуджено, зокрема ОСОБА_11 , за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 358, ч.3 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 200 КК України, та ОСОБА_12 за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст.358 КК України, та інших.
З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості поза розумним сумнівом ОСОБА_7 у пособництві вчинення шахрайства, яке полягало у наданні засобів, усуненні перешкод та приховуванні заволодіння чужим майном шляхом обману, вчиненому в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб та у пособництві у підробленні іншого документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, приватним нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його як підроблювачем, так і іншою особою шляхом надання засобів, усунення перешкод, сприянням приховування злочину, вчиненому за попередньою змовою групою осіб і правильно кваліфікував його дії за ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358  КК України.
Крім того, усупереч доводам сторони захисту, суд першої інстанції визнав указані показання потерпілого і свідків достовірними, логічними, послідовними й такими, що узгоджуються з іншими доказами, у суду не виникало сумнівів щодо правдивості, а в сукупності з іншими доказами ці свідчення підтверджують те, що ОСОБА_7 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення.
Таким чином, колегія суддів констатує, що суди провели ретельну перевірку посилань захисту на недоведеність вчинення засудженим інкримінованих йому кримінальних правопорушень та спростовані низкою доказів здобутих та належно оцінених з точки зору достатності та взаємозв`язку. Зібрані у справі докази у сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінальних правопорушень, які викладені під час формулювання обвинувачення, а доводи засудженого і захисника про протилежне є непереконливими.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були досліджені в суді апеляційної інстанції, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені засудженим дій, які суд правильно кваліфікував за ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358  КК України.
За таких обставин у цьому кримінальному провадженні суд дослідив та з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, і дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим інкримінованих кримінальних правопорушень.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК Україниі правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність під час кваліфікації діянь, у касаційних скаргах не наведено та перевіркою матеріалів провадження не встановлено.
Дії засудженого ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358  КК України кваліфіковано судом правильно.
Доводи сторони захисту щодо неповноти судового розгляду, а також незгоди з оцінкою доказів, яку надав суд, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події, що зводиться до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, як вже зазначалося вище, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Натомість апеляційний суд, перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_30 стосовно неповноти судового розгляду, недопустимості доказів, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильної юридичної оцінки дій засудженого, у своєму рішенні навів докладні мотиви такого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.
Решта доводів у касаційних скаргах зі змінами та доповненнями сторони захисту також не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації дій засудженого й обґрунтованості його винуватості та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Указані вимоги закону в повному обсязі дотримані апеляційним судом під час постановлення ухвали за наслідками апеляційного розгляду в цьому кримінальному провадженні. 
Ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК України.
Доводи касаційний скарг зі змінами і доповненнями сторони захисту щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з виходом за межі висунутого обвинувачення, на думку сторони захисту, то вони є надуманими, оскільки суд, розглянувши кримінальне провадження у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень та надав їм правильну юридичну оцінку.
На думку колегії суддів касаційного суду,  рішення місцевого суду не суперечить вимогам кримінального процесуального закону щодо меж судового розгляду, передбачених ст. 337 КПК України
Що стосується доводів касаційних скарг зі змінами і доповненнями захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування положень ст. 49 КК України, яка підлягала застосуванню апеляційним судом, то на думку колегії суддів, вони також є необґрунтованими.
Сторона захисту вважає і стверджує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону України від 01 жовтня 2007 року), яке інкримінується ОСОБА_7 , було закінченим з моменту заволодіння коштами ОСОБА_16 , яке відбулось 25 грудня 2007 року.
Так, статтею 190 КК України передбачено кримінальну відповідальність за шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. 
Шахрайство - це форма заволодіння майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. При цьому шахрайство - це злочин з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяної шкоди, внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб.
При обвинуваченні особи у вчиненні шахрайства під час укладення договорів цивільно-правового характеру слід в обов`язковому порядку встановлювати умисел особи на заволодіння майном в момент його отримання. Не виключені випадки, коли особа укладає той чи інший цивільно-правовий договір (кредитний, купівлі-продажу, оренди, комісії тощо) лише для того, щоб приховати справжній характер своїх дій, спрямованих на незаконне безоплатне заволодіння чужим майном. Як наслідок, має місце обман у намірах - обман щодо тих цілей, на які планується використати майно, отримане на підставі цивільно-правового договору. Інакше кажучи, наявність формальних (навіть належним чином оформлених) цивільно-правових відносин, за допомогою яких суб`єкт прагне завуалювати свій злочинний умисел, за наявності підстав не повинна бути перешкодою для оцінки скоєного як злочину, передбаченого статтею 190 КК України.
Колегія суддів касаційного суду висновує, що  ОСОБА_7 та інші особи, для завершення розробленого та узгодженого плану шахрайства, маючи на меті повернення у власність останнього зазначеного майна, яке нібито вибуло з володіння власника поза його волею, організували подання позову до районного суду для визнання в судовому порядку недійсним правочину від 25 грудня 2007 року та витребування від ОСОБА_19 майна, переданого їй за недійсним правочином. 
Наведене дає підстави для висновку, що обман як спосіб вчинення цього злочину, що не було доведено до кінця поки відповідне судове рішення стосовно правового статусу квартир не набуло законної сили. Такої сили рішення суду набрало не 25 лютого 2009 року, а після постановлення ухвали апеляційного суду, яким було залишено без зміни рішення місцевого суду (28 квітня 2009 року). 
Касаційний суд вважає, що лише коли новий власник квартир їх позбавляється на підставі рішення суду - злочин варто вважати закінченим. До цього моменту не можна сказати, що суб`єкт кримінального правопорушення заволодів коштами, він лише отримав їx за договором, який з юридичної точки зору був на перший погляд законним, поки районний суд не визнав цей правочин недійсним. Саме на такий розвиток шахрайський дій розраховували ОСОБА_7 та інші учасники. Гроші, що вже у них знаходилися за зовні правомірними підставами, набули ознак протиправного (злочинного) доходу. 
Ці сплановані послідовні, взаємопов`язані дiї, вчинені шляхом обману за попередньою змовою групою осіб, завершилася незаконним заволодінням майном.
Враховуючи зазначене вище, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, на час постановлення ухвали апеляційного суду (14 грудня 2023 року) не минув, оскільки злочин був закінченим - 28 квітня 2009 року, тобто з моменту набрання рішенням про визнання недійсним правочину законної сили.
Також є необґрунтованими доводи касаційних скарг зі змінами та доповненнями сторони захисту щодо ухвалення рішення апеляційним судом незаконним, а саме - неповним, складом суду. 
Сторона захисту вважає, що суддя, яка входила до складу колегії суддів, після її звільнення Вищою Радою Правосуддя з посади судді Київського апеляційного суду та втрати повноважень, не мала повноважень підписання повного тексту ухвали.
Так, законним є склад суду, який утворений відповідно до ст. 31 КПКУкраїни щодо кількості суддів, з додержанням процедури визначення судді (колегії суддів) у конкретному судовому провадженні.
Частиною 4 ст. 31 КПК України передбачено, що кримінальне провадження в апеляційному порядку здійснюється колегіально судом у складі не менше трьох суддів, крім випадків, передбачених частиною дванадцятою цієї статті, при цьому кількість суддів має бути непарною.
Ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам кримінального процесуального закону та постановляється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 375 КПК України у разі ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті його підписують усі судді.
Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, повний текст ухвали апеляційного суду від 14 грудня 2023 року було підписано всіма повноваженими суддями. Несвоєчасно підписаний електронний примірник судового рішення кваліфікованим цифровим підписом суддею, яка є членом колегії суддів, не може свідчити про незаконність цього судового рішення, яке до того ж було підписано у друкованому варіанті всіма суддями.
Посилання у касаційних скаргах зі змінами та доповненнями захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 на порушення права на захист останнього, на думку колегії суддів, є надуманими.
Колегія суддів зважає на те, що призначення іншого захисника на судове засідання, а також нібито зміна тактики захисту (у зв`язку з тим, що як захисником так і засудженим не було поставлено питань свідку ОСОБА_31 ) беззаперечно не свідчать про те, що на цьому етапі захист ОСОБА_7 здійснювався неналежним чином.
Так, після неодноразової відсутності захисника ОСОБА_30 під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, на підставі його неодноразових клопотань відкладались судові засідання, у зв`язку з тим, що участь захисника, відповідно до положень ст. 52 КПК України, є обов`язковою, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року було доручено Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у м. Києві призначити захисника для здійснення захисту ОСОБА_7 . Захисником ОСОБА_32 , після його призначення захисником ОСОБА_7 , було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи та ознайомлення з усіма матеріалами кримінального провадження. В подальшому, після ознайомлення, захисник ОСОБА_33 приймав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції.
Крім того, об`єктивних даних про неналежне виконання захисником ОСОБА_32 професійних обов`язків захисника, що могли призвести до істотного обмеження прав ОСОБА_7 , передбачених ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 59 Конституції України і ст. 20 КПК України, матеріали кримінального провадження не містять. Будь-яких документів, які б підтверджували, що ОСОБА_7 був невдоволений захисником, призначеним судом, чи звертався із заявами про невиконання або неналежне виконання адвокатом ОСОБА_32 своїх професійних обов`язків до органів адвокатського самоврядування, ні сторона захисту (захисник ОСОБА_34 ) ні сам засуджений ОСОБА_7 не надавали.
Колегія суддів звертає увагу, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з раніше обраними та узгодженими з адвокатом позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.
Отже, під час розгляду кримінального провадження не було порушено право на захист засудженого ОСОБА_7 , як і не встановлено порушень вимог кримінального процесуального закону, який регулює право на захист.
Колегія суддів уважає, що рішення судів в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_8 про стягнення з ОСОБА_7 на його користь матеріальної та моральної шкоди є достатньо обґрунтованими, а відтак не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг зі змінами та доповненнями сторони захисту в цій частині.
Що стосується доводів касаційних скарг зі змінами та доповненнями сторони захисту щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність через незастосування апеляційним судом положень ст. 49 КК України, яка підлягала застосуванню у зв`язку з закінченням строків давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, то вони на думку колегії суддів, є слушними.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України (в редакції Закону України від 01 жовтня 2007 року), ОСОБА_7 вчинено 25 грудня 2007 року.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України (в редакції Закону України від 01 жовтня 2007 року), відповідно до ст. 12 КК України (в редакції Закону України від 01 жовтня 2007 року), віднесено до злочинів невеликої тяжкості.
Згідно з ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули три роки.
На час розгляду кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , а саме 30 листопада 2022 року та 14 грудня 2023 року відповідно, передбачений ст. 49 КК України диференційований строк притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України, а саме 3 роки, минув.
Положеннями ст. 285 КПК України визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення. Підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 521/8873/18 (провадження № 51- 413 кмо21), за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частин 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчилися строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.
Не роз`яснення судом першої чи апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 285 КПК України зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що спричинило неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Однак, суд апеляційної інстанції переглядаючи матеріали даного кримінального провадження в апеляційному порядку, незважаючи на клопотання захисника про можливість звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень та закриття кримінального провадження, не звернув уваги на те, що ОСОБА_7 може бути звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України на підставі ст. 49 КК України, не звільнив останнього від кримінальної відповідальності саме за цією статтею.
Згідно з ч. 8 ст. 284 КПК України звільнення особи від кримінальної відповідальності можливо тільки за її згодою.
Під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції стороною захисту наголошувалось, що ОСОБА_7 було надано згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності, зокрема і за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України на підставі ч. 1 ст. 49 цього Кодексу.
Враховуючи специфіку касаційного перегляду, наявність передбачених ст. 440 КПК України повноважень у касаційного суду на закриття кримінального провадження при встановленні обставин, передбачених ст. 284 КПК України, висловлену раніше ОСОБА_7 згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності, зокрема і за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, Верховний Суд у даному конкретному кримінальному провадженні має процесуальну можливість ухвалити остаточне рішення.
За таких обставин судові рішення щодо ОСОБА_7 необхідно змінити, скасувати в частині його засудження за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки зі звільненням від призначеного покарання на підставі п. 5 ст. 74 КК України, та звільнити засудженого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення вказаного кримінального правопорушення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Доводи сторони захисту щодо призначеного ОСОБА_7 надто суворого покарання, яке не відповідає приписам статей 50, 65 КК України, колегія суддів вважає частково обґрунтованими.
Так, приписами ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Статтею 65 КК України встановлено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Вирішення питання про визначення міри покарання та звільнення від його відбування належить до дискреційних повноважень суду (судового розсуду), який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, призначаючи засудженому ОСОБА_7 покарання, урахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України належить до особливо тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який раніше несудимий, на обліку у лікаря - психіатра та нарколога не перебуває, одружений, має ряд захворювань, відсутність обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Також суд звернув увагу на ставлення ОСОБА_7 до висунутого обвинувачення, оскільки останній не визнавав себе винуватим, не проявляв розкаяння, ним не було вжито заходів для компенсації спричиненої злочином матеріальної та моральної шкоди потерпілому. За таких обставин суд першої інстанції дійшов переконання, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання, наближено до мінімального, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону України від 01 жовтня 2007 року), у виді позбавлення волі на строк 7 років з  конфіскацією майна, яке є його власністю, окрім квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .
Водночас під час касаційного розгляду, засуджений ОСОБА_7 , на підтримання доводів поданих касаційний скарг зі змінами та доповненнями, висловив позицію також і про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість з огляду на численні його захворювання, зокрема перенесені два інсульти, його вік, який наближений до пенсійного.
Суд касаційної інстанції приймає до уваги стан здоров`я засудженого ОСОБА_7 , який страждає на низку захворювань серцево-судинної системи, захворювань гастроентерелогічного напряму, що підтверджується відповідною випискою із медичної картки хворого.
Ураховуючи наведене, зважаючи на тривалий строк розгляду цього кримінального провадження з моменту вчинення кримінальних правопорушень (більше 15 років), відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів дійшла переконання про можливість пом`якшення засудженому ОСОБА_7 покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі з  конфіскацією майна, яке є його власністю, окрім квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .
За конкретних обставин цього кримінального провадження таке покарання буде справедливим, співмірним характеру скоєних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідатиме принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги  зі змінами та доповненнями захисника та засудженого підлягають частковому задоволенню, а судові рішення в частині призначеного покарання - зміні.
При цьому суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що, як неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення полягає у більш загальному принципі, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (справа "Ruiz Torija v. Spain", заява № 18390/91, рішення від 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (справа "Hirvisaari v. Finland", заява № 49684/99, рішення від 27 вересня 2001 року, пункт 30).
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги зі змінами та доповненнями захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року щодо засудження ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України скасувати, звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України, а кримінальне провадження в цій частині закрити.
Указані судові рішення щодо ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України в частині призначеного покарання змінити та пом`якшити призначене останньому покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону України від 01 жовтня 2007 року) до 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю, окрім квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                             ОСОБА_3