КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/4500/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
31 жовтня 2025 року                                                                місто Київ
                                                                                          справа №362/5608/24
                              
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                 суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.
                                 за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О.Л., повний текст рішення складено 22 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди,-
 
              В С Т А Н О В И В:
В серпні 2024 року позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:
стягнути з держави РФ на її користь моральну шкоду у розмірі 35 000 євро, що складає еквівалент у розмірі 1580159 грн.;
стягнути з держави РФ на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 35 000 євро, що складає еквівалент у розмірі 1580159 грн.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що до 24 лютого 2022 року вона разом із своєю сім'єю проживали на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області. З початком збройної агресії РФ, ситуації в селищі загострювалась, були постійні обстріли області з різних боків з боку РФ.
Вказувала, що заради збереження життя, вони були вимушені ночувати в бомбосховищах.
Зазначала, що вона з сином вимушена була покинути свій дім та виїхати за межі України до Румунії. Але оскільки налагодити свій побут без знання мови було важко, вона повернулась до України.
Посилалась на те, що у зв'язку із збройною агресією РФ проти України, вона кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес і побоюється за свою безпеку та безпеку своїх рідних. Зазначеними обставинами були порушені нормальні життєві зв'язки та погіршились відносини з оточуючими людьми, вона кожного дня вживає додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права.
Вказувала, що їх моральні страждання викликані постійними повітряними тривогами та необхідністю перебувати тривалий час в укритті, а також бомбардуванням об'єктів критичної інфраструктури.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.                          
На обґрунтування вимог посилалася на те, що факт війни в Україні є загальновідомим та не потребує додаткового доказування.
Вказувала, що РФ зобов'язана була в даній справі доводити, що в Україні немає війни і те, що цивільне населення не страждає від війни та не зазнало моральної шкоди.
Зазначала, що факт її проживання на території Глевахівської селищної ради підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання позивачів.
Посилалась на те, що її син ОСОБА_2 відвідує школу та отримує освітні послуги на підставі договору. І під час освітнього процесу процесу останній періодично перебуває в укритті, що підтверджується повідомленням адміністрації школи. Вказана обставина також підтверджує їх перебування в постійному стресі, який викликаний агресією РФ.
Вказувала, що вони з сином повернулись до України 06 серпня 2023 року.
Зазначала, що вони постійно звертаються до спеціаліста за психологічною підтримкою.
Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшла заява, в якій остання просила розглядати справу у її відсутність та у відсутність позивача, просила задовольнити апеляційну скаргу.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та необгрунтованості.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - є громадянами України, що підтверджується копіями паспорта громадянина України від 22 травня 2018 року № НОМЕР_1 та свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 20 січня 2015 року.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року позивачу відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 » у зв`язку із розірванням шлюбу.
ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , а тому на підставі статті 59 ЦПК України, вона є законним представником малолітнього та представляє його інтереси як позивача у цій цивільній справі.
Згідно з відомостями з довідок від 05 квітня 2019 року №174 та від 11 вересня 2020 року №453, місце проживання позивачів зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
Із доданих до позову копій паспортів громадян України для виїзду за кордон, вбачається, що 27 лютого 2022 року позивачі перетнули державний кордон України та виїхали до Республіки Молдова, що підтверджується відомостями відбитків штампу на сторінках 32 і 30 паспортів позивачів для виїзду за кордон, у яких відображено дві латинські літери «MD», за якими відповідно до міжнародного стандарту ISO 3166-1 цей код належить Республіці Молдова.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан, який неодноразово було продовжено та дії станом на дату постановлення цього судового рішення.
Ця обставина є загальновідомою, а тому за приписами частини третьої статті 82 ЦПК України, така обставина не потребує доказування.
У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні. 
02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. 
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України №2188-IX). 
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. 
Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. 
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22). 
Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. 
Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. 
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. 
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). 
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). 
Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)). 
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). 
За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом). 
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)). 
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. 
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження №61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження            №61-21130сво21)). 
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. 
Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. 
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що у суду відсутні правові підстави для застосування норми пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України, оскільки у даному випадку позивачі не зазнали фізичного болю та страждань у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Однак суд першої інстанції не врахував, що внаслідок збройної РФ проти України, розв`язання і ведення агресивної війни позивач зазнала моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації її життя й безпеки.
При цьому наведені позивачем факти щодо тривалих повітряних тривог та обстрілів об`єктів критичної інфраструктури у селищі Глеваха Фастівського району Київської області є загальновідомі.
Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує, що селище Глеваха Фастівського району Київської області не включене і не було включене до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309.
Також селище Глеваха Фастівського району Київської області відсутнє в Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», затвердженому розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р.
Крім того, відповідно до нормативно-правових актів, селище Глеваха Фастівського району Київської області, не було і не є включеним до територій України тимчасово окупованих РФ.
Проте, колегією суддів встановлено, що позивач та її син 27 лютого 2022 року вимушені були виїхати з місця постійного проживання через бойові дії, у зв`язку з чим останні зазнали душевних страждань, перенесли стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені їх нормальні життєві зв`язки, позивач вживала додаткових зусиль для організації свого життя та своєї дитини та захисту порушеного права.
Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивнихпричин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається з матеріалів апеляційної скарги, до неї позивач долучила: копію договору про надання освітніх послуг; копію повідомлень адміністрації шкоди про перебування ОСОБА_2 в укритті; копію висновку психотерапевта та доказів про надання послуг психотерапевта.
Колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, оскільки такі докази у суд першої інстанції не подавалися позивачем, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції та позивач із будь-якими заявами щодо долучення до справи вказаних доказів не зверталася, а також не обґрунтувала та не надала доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.
Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивача та її сина є стягнення з держави-агресора моральної шкоди у розмірі по 30000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. 
При вирішенні спору за вимогами ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 до РФ про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства та зробив помилкові висновки про необґрунтованість позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є помилковими, а тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

 

П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
Позов  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
 
Стягнути з держави Російська Федерація на користь  ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на відшкодування моральної шкоди 30000 грн.
 
Стягнути з держави Російська Федерація на користь  ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на відшкодування моральної шкоди 30000 грн.
 
В задоволенні решти вимог відмовити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня їїухвалення.
 
Головуючий:
 
           Судді: