КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
18 вересня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/11693/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мошенської І. В.
представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Каплі А. С. 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та адвоката Мошенської Ірини Анатоліївни, в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі суду Данілової Т. М.
від 12 червня 2025 року
у цивільній справі № 752/13447/20 Голосіївського районного суду міста Києва
за позовом  ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 ,
Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербіс»
про поділ спільного сумісного майна подружжя
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Враховуючи заяву про уточнення позовних вимог, просив:
- припинити право власності ТОВ «Інтербіс» на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 106 кв. метрів, житловою площею 61,9 кв. метрів, визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вказану квартиру,
- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 89,40 кв. метрів, житловою площею 50,20 кв. метрів,
- здійснити поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та розподілити його між ними наступним чином:
- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 106 кв. метрів, житловою площею 61,9 кв. метрів,
- визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 106 кв. метрів, житловою площею 61,9 кв. метрів,
- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 89,40 кв. метрів, житловою площею 50,20 кв. метрів,
- визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 89,40 кв. метрів, житловою площею 50,20 кв. метрів,
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості його частки спільної сумісної власності - частини автомобіля Mercedes-BenzGLE 350 d 4MATIK, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , у розмірі 26 853,45 доларів США або стягнути зазначені кошти у грошовому еквіваленті в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року позов задоволено частково.
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 89,40 кв. метрів, житловою площею 50,20 кв. метрів.
В порядку поділу майна подружжя визнано за  ОСОБА_3 право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 89,40 кв. метрів, житловою площею 50,20 кв. метрів.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини автомобіля Mercedes-BenzGLE 350 d 4MATIK, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , у розмірі 721 665 грн та 5 000 грн судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду відмовити в задоволенні позовних вимог, що стосувалися поділу квартири, придбаної у ТОВ «Інтербіс» під час шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3 , скасувати ухваливши нове рішення  про задоволення позовних вимог.
Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не з`ясував обставини щодо ухилення відповідачів від державної реєстрації права власності на квартиру, що унеможливило її поділ. На думку апелянта, суд першої інстанції не навів жодних обґрунтувань чи посилань на норми матеріального права, які б унеможливлювали визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та її подальший поділ. Зазначає, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований 5 січня 2013 року та розірваний 27 травня 2021 року. 18 березня 2014 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з ТОВ «Інтербіс». Згідно з умовами договору, право власності виникає у покупця після повного розрахунку, нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору. Апелянт зазначає, що повний розрахунок за квартиру у розмірі 795 000,00 грн. був здійснений 15 квітня 2014 року за рахунок сімейного бюджету. При цьому, уповноважений представник ТОВ «Інтербіс» надав нотаріально посвідчену заяву про отримання повного розрахунку.
Вказує, що згідно з Актом приймання-передачі від 18 березня 2014 року, ОСОБА_3 прийняла квартиру, а подружжя завезло будівельні матеріали та розпочало ремонтні роботи, витративши значні кошти. Стверджує, що оскільки він не був стороною договору купівлі-продажу, він не міг вирішити питання державної реєстрації права власності в позасудовому порядку. Зазначає, що відповідачка свідомо ухиляється від державної реєстрації, оскільки це порушує його право власності на 1/2 частку квартири.
Апелянт посилається на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, що підтверджується статтею 60 СК України та постановою Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Зауважує, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Також, він посилається на статтю 392 ЦК України, яка дозволяє власнику пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Крім того, апелянт зазначає, що з 7 квітня 2014 року місто Донецьк є тимчасово окупованою територією. Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2016 року № 898/5, державна реєстрація прав на нерухоме майно, розташоване на тимчасово окупованій території, проводиться незалежно від місцезнаходження такого майна. Таким чином, на думку апелянта, відповідачі, які обидва зареєстровані та фактично перебувають у Києві, не мають жодних труднощів для належного оформлення права власності. 
Просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року в частині, що оскаржується, та ухвалити нове рішення, яке б повністю задовольнило його позовні вимоги, а саме, припинити право власності ТОВ «Інтербіс» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , визнати цю квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1; здійснити поділ майна, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на по 1/2 частині квартири за вказаною адресою.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення за її відсутності, оскільки її не було належним чином повідомлено про час та місце судового засідання, що є істотним порушенням норм процесуального права. За її твердженням, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт належного повідомлення. Апелянт посилається на статтю 128 ЦПК України, яка зобов`язує суд повідомляти учасників справи, та на статтю 211 ЦПК України, яка передбачає обов`язок суду повідомити учасників про дату, час і місце судового засідання. Також апелянт зазначає, що порушенням її прав є позбавлення права на «усне слухання» її справи, що є складовою права на справедливий суд відповідно до практики Європейського суду з прав людини.
Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства, долучивши до матеріалів справи уточнену позовну заяву від 9 березня 2025 року, подану представником позивача, разом з додатковими доказами після закриття підготовчого провадження. Апелянт вважає, що ця заява є зміною предмету позову та збільшенням кола відповідачів, що є порушенням строків, встановлених ЦПК України. Відповідач стверджує, що підготовче засідання у справі було закрито 30 січня 2025 року, а заява з новими вимогами була подана значно пізніше, що суперечить частині 3 статті 49 ЦПК України, яка дозволяє зміну предмета позову лише до закінчення підготовчого засідання. Апелянт звертає увагу на те, що первісна позовна заява містила вимоги виключно про поділ майна подружжя, тоді як в уточненій заяві з`явилася нова вимога - про припинення права власності ТОВ «Інтербіс» на квартиру та визнання її спільною сумісною власністю подружжя. Апелянт стверджує, що заявлення нових вимог під виглядом «збільшення» позовних вимог є неправомірним.
Апелянт також вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового висновку щодо поділу автомобіля Mercedes-Benz GLE 350 d 4MATIC, 2015 року випуску, з номером кузова НОМЕР_1 та номером двигуна НОМЕР_2 . Зазначає, що автомобіль був проданий 26 травня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу між нею та її батьком, ОСОБА_4 . Вона стверджує, що відчуження відбулося за згоди позивача, а отримані кошти були використані на потреби сім`ї. Наполягає, що суд безпідставно визнав, що автомобіль фактично не вибував із її користування.
Крім того, апелянт не погоджується з визначеною судом вартістю автомобіля та розміром грошової компенсації. Вона зазначає, що суд присудив стягнути з неї 721 665 грн за 1/2 частку автомобіля, базуючись на «Аналітично-ціновій довідці» від 9 листопада 2020 року, яка визначала вартість автомобіля станом на дату його відчуження. Апелянт стверджує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в Постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13), вартість майна, яке підлягає поділу, має визначатися на час розгляду справи, а не на момент його відчуження.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду, адвокат Капля А. С., в інтересах ОСОБА_2 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів. Вважає, що суд першої інстанції неправомірно прийняв до розгляду заяву позивача від 9 березня 2025 року про «уточнення позовних вимог». Зазначає, що за змістом ця заява є зміною предмета позову та збільшенням кола відповідачів, що відбулося з порушенням встановлених процесуальних строків. Відповідач наголошує, що згідно з частиною 3 статті 49 ЦПК України, зміна предмета або підстав позову допускається виключно до закінчення підготовчого засідання. Підготовче провадження у даній справі було закрито 20 січня 2025 року, тоді як заява про зміну позовних вимог була подана до суду 9 березня 2025 року, що є істотним порушенням строків. Відповідач стверджує, що оскільки заява від 9 березня 2025 року містить вимоги, які істотно відрізняються від тих, що були викладені у первісній позовній заяві, її слід було залишити судом без розгляду.
Відповідач вважає, що спірна квартира, розташована у місті Донецьку, не може бути предметом поділу спільного сумісного майна подружжя, оскільки право власності на неї не було належним чином зареєстровано за жодним із подружжя. Вона посилається на Інформаційну довідку від 13 жовтня 2024 року, яка підтверджує, що право власності на цю квартиру зареєстровано за ТОВ «Інтербіс» з 8 листопада 2013 року. 
Відповідач наголошує, що згідно з пунктом 2.7 Договору купівлі-продажу від 18 березня 2014 року, право власності у покупця ( ОСОБА_3 ) виникає лише після повного розрахунку, нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Вона зауважує, що хоча повний розрахунок за договором був здійснений 15 квітня 2014 року, процедура державної реєстрації права власності так і не була проведена. Відповідач посилається на частину 4 статті 334 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації, виникають саме з дня такої реєстрації. Оскільки реєстрація не відбулася, право власності на квартиру залишається за ТОВ «Інтербіс», і вона не є об`єктом для поділу між подружжям. Додатково відповідач зазначає, що місто Донецьк з 7 квітня 2014 року є тимчасово окупованою територією. Згідно з положеннями Кабінету Міністрів України № 209, доступ до державних реєстрів на цих територіях було припинено, що унеможливлює проведення державної реєстрації права власності.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Мошенська І. В., апеляційну скаргу підтримала з підстав та доводів викладених у скарзі, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечила.
Представник відповідача - адвокат Капля А. С. апеляційну скаргу підтримала із наведених в ній підстав та доводів; заперечила проти апеляційної скарги позивача із підстав викладених у відзиві.
Відповідач ТОВ «Інтербіс» представника у судове засідання не направив, про причини неявки не повідомив. Про час та місце судового засідання сповіщений засобами Електронного суду .
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача - адвоката Мошенської І. В., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Каплі А. С., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу спільного майна подружжя, суд виходив із того, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 січня 2013 року по 27 травня 2021 року. Суд, встановивши, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , була придбана в період шлюбу, дійшов висновку, що вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У порядку поділу цього майна суд визнав за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину квартири.
Також, встановивши, що автомобіль Mercedes-Benz GLE 350 d 4MATIC був придбаний під час шлюбу, суд дійшов висновку, що він підлягає поділу. Відхиляючи доводи відповідачки про те, що автомобіль був відчужений за згодою чоловіка і кошти використані на потреби сім`ї, суд встановив, що відчуження відбулося без письмової згоди позивача і не в інтересах сім`ї. Оцінивши ринкову вартість автомобіля на дату його відчуження у 1 443 330,00 грн на підставі аналітично-цінової довідки, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації у розмірі 721 665 грн. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо поділу квартири в м. Донецьку, суд вважав, що такий поділ є неможливим. Суд встановив, що право власності на цю квартиру зареєстровано за ТОВ «Інтербіс» з 08 листопада 2013 року. Хоча договір купівлі-продажу між ТОВ «Інтербіс» та відповідачкою був укладений 18 березня 2014 року, а повний розрахунок здійснено 15 квітня 2014 року, процедура державної реєстрації права власності на ім`я відповідачки не була проведена. Суд дійшов висновку, що відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно виникають лише з дня державної реєстрації. Оскільки місто Донецьк є тимчасово окупованою територією з 7 квітня 2014 року, суд зазначив, що державна реєстрація не була проведена, що унеможливлює поділ цього майна.
Зважаючи на визначені статтею 367 ЦПК України межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, у даній справі перевіряються доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 , які стосуються її неналежного повідомлення про судове засідання, а також доводи щодо поділу автомобіля Mercedes-Benz GLE 350 d 4MATIC.
Також апеляційний суд перевіряє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відмови у поділі квартири, розташованої в м. Донецьку. 
Апеляційні скарги не містять вимог та доводів щодо поділу квартири у АДРЕСА_2 .
Щодо належного повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 43 ЦПК України).
Частиною першою статті 6 Конвенції, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (§ 25, 27 рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі «Trudov v. russia», заява № 43330/09).
Частиною першою статті 8 ЦПК України визначено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Частиною шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма 128 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
У постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 761/20381/21 (провадження № 61-4215св23) зазначено, що відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику судового процесу SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України. Отже, суд може повідомляти учасника справи про розгляд справи з використанням засобів мобільного зв`язку шляхом надіслання текстових (SMS) повідомлень, однак виключно за наявності відповідної письмової заяви такого учасника.
Колегією суддів апеляційного суду встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що у судове засідання з розгляду справи по суті, призначене судом на 13 травня 2025 року та 12 червня 2025 року учасники справи не з`явились, про що складено довідки (а.с. 147, 152, т. 3).
На а.с. 146, т. 3 справи наявна розписка представників учасників, у тому числі представника апелянта - адвоката Каплі А.С., що складена за наслідками судового засідання 16.04.2025, про те, що вони повідомлені про наступне судове засідання 13 травня 2025 року о 12:30. 
Водночас докази належного повідомлення (поштове відправлення, електронний суд) апелянта ОСОБА_5 та її представника про дату й час наступного засідання - 12 червня 2025 року, у матеріалах справи відсутні. 
За відсутності в матеріалах справи відповідної заяви ОСОБА_5 та її представника про їх виклик до суду за допомогою засобів мобільного зв`язку, надіслання судом першої інстанції судової повістки у виді смс-повідомлення на мобільний номер телефону адвоката Каплі А. С  не вважається належним повідомленням представника про розгляд справи, передбаченим для такої ситуації законом.
З огляду на встановлене, колегія суддів дійшла висновку про порушення норм процесуального права які, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Щодо доводів апеляційних скарг по суті спору, колегія суддів виходить з наступного.
Встановлено й підтверджується матеріалами справи, що 05.01.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії  НОМЕР_4 від 04.08.2017, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку складено відповідний актовий запис № 2 (а.с. 7).
Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину - неповнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 20.08.2013 (т. 1 а.с. 8).
На момент пред`явлення позову про поділ майна подружжя шлюб між сторонами розірвано не було, але шлюбні відносини між ними фактично було припинено та розпочато процедуру розірвання шлюбу.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.05.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 05.01.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку, за актовим записом № 2, розірвано (а.с. 188 т.2).
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Верховний Суд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
До такого висновку прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.06.2024 у справі №712/3590/22.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що 18.03.2014 між ТОВ «Інтербіс» та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бухман Ю. Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 235, згідно умов якого відповідач придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 106 кв. м, житловою площею 61,9 кв. м (а.с. 26 т.1).
Відповідно до пункту 2.7. Договору купівлі-продажу право власності на вказану квартиру, виникає у покупця з моменту повного розрахунку, нотаріального посвідчення цього договору та його державної реєстрації. Державна реєстрація права власності покупця на предмет договору проводиться в Державному реєстрі прав після повного розрахунку за цим договором, який буде підтверджуватися відповідною заявою Продавця та проставлянням нотаріусом відповідної відмітки на цьому договорі.
Відповідно до пункту 1.7. Договору, цей договір укладається за згодою подружжя Покупця - ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу 18.03.2014 за реєстровим № 234 та зберігається у справах приватного нотаріуса.
Відповідно до пункту 2.1. Договору, продаж Квартири за домовленістю сторін вчиняється за 795 000,00 грн без ПДВ, з яких 550 000,00 грн Покупець перерахував на рахунок Продавця до підписання та нотаріального посвідчення цього договору, а суму у розмірі 245 000,00 грн Покупець зобов`язується сплатити Продавцю в строк до 03.06.2014.
Відповідно до пункту 2.4. Договору Сторони домовились про можливість дострокового здійснення розрахунків. Факт розрахунку за договором буде підтверджений відповідною нотаріально посвідченою заявою Продавця, яка буде надана Покупцю в день здійснення повного розрахунку за цим договором. Сторони домовились про те, що на виконання вимог пункту 2.1. цього договору на відчужувану квартиру не буде накладено заборону відчуження згідно зі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» до повного виконання зобов`язань Покупцем за цим договором, а за Продавцем зберігається право власності на квартиру, яка є предметом цього договору, до повного розрахунку.
Відповідно до пункту 4.6. Договору право власності на квартиру переходить до Покупця при наявності 2-х умов: нотаріально посвідченої заяви Продавця про повний розрахунок та з моменту державної реєстрації Договору (ч. 4 ст. 334 ЦК України).
Відповідно до посвідченої 15.04.2014 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бухман Ю. Ю. заяви уповноваженого представника ТОВ «Інтербіс» Данелія М. Г. (реєстровий № 311) (том 1 а.с. 19), цією заявою підтверджується факт отримання на рахунок ТОВ «Інтербіс» від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 795 000,00 грн без ПДВ, що є повним розрахунком за продаж квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бухман Ю.Ю. 18.03.2014, за реєстровим № 235. Фінансових, матеріальних чи інших претензій до ОСОБА_3 щодо виконання умов договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бухман Ю. Ю. 18.03.2014, за реєстровим № 235 - ТОВ «Інтербіс», не має.
Згідно Інформаційної довідки № 399015291 від 13.10.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на вказану вище квартиру зареєстровано державним реєстратором Ворошиловського районного управління юстиції у місті Донецьку, Донецької області 08.11.2013 за ТОВ «Інтербіс» (а.с. 166 т. 2).
Водночас, колегія суддів вважає, що укладений 18.03.2014 між ТОВ «Інтербіс» та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , і повний розрахунок за нього, що відбувся 15.04.2014, є достатньою підставою для набуття ОСОБА_3 права власності на це майно. Відсутність державної реєстрації права власності не позбавляє її цього права, оскільки реєстрація є лише засвідченням вже набутого права. 
При цьому колегія суддів виходить із того, що відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.
Зважаючи на те, що договір від 18.03.2014 укладено за згодою подружжя Покупця - ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу 18 березня 2014 року за реєстровим №234, придбана квартира вважається такою, що набута у спільну сумісну власність, та підлягає поділу за загальними правилами у рівних частинах, по .
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо вказаного об`єкту нерухомого майна частково заслуговують на увагу. Водночас, колегія суддів зауважує, що позовні вимоги про припинення права власності за ТОВ «Інтербіс» є безпідставними та задоволенню не підлягають, адже право власності як встановлено судом за договором купівлі-продажу від 14.03.2014 перейшло до ОСОБА_3 у зв`язку із повною оплатою. 
Також, з матеріалів справи, а саме Інформаційної довідки № 214259105 від 29.06.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що право власності на вказану вище квартиру зареєстровано державним реєстратором за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.03.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г. Ю. (а.с. 33 т. 1).
Зазначена вище квартира АДРЕСА_3 , має наступні характеристики: кількість кімнат - 3 (три), загальна площа: 89,40 кв. м, житлова площа: 50,20 кв. м.
10 листопада 2022 року Київська міська Рада своїм рішенням №5598/5639 перейменувала АДРЕСА_4 .
Вказана квартира АДРЕСА_3 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а тому підлягає поділу на загальних підставах по частині кожному із подружжя.
Щодо автомобіля Mercedes-BenzGLE 350 d 4MATIK, 2017 року колегія виходить із наступного.
Встановлено й підтверджується матеріалами справи, що 14.02.2017 між ТОВ «Автомобільний Дім «Соллі-Плюс» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля Mercedes-Benz GLE 350 d 4MATIK, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 (а.с. 22 т.1).
Згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС в м. Києві) від 15.09.2020 № 31/276-221аз про надання інформації, автомобіль Mercedes-Benz GLE 350 d 4MATIK, 2017 року випуску, кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , був перереєстрований на нового власника на підставі Договору купівлі-продажу № 8046/2020/2013357, укладеного 26.05.2020 в ТСЦ 8046 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_4 (том № 1 а.с. 58).
Вирішуючи питання щодо стягнення компенсації вартості та її розміру у зв`язку із відчуженням вказаного автомобіля, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У відповідності до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.
Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя вартість 1/2 частки спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя, не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів, дійшла висновку про те, що автомобіль Mercedes-Benz GLE 350 d 4MATIC, 2017 року випуску, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, адже був придбаний у період шлюбу, був відчужений відповідачкою без згоди позивача й не в інтересах сім`ї.
Колегія суддів відхиляє доводи відповідачки про те, що шлюбні відносини припинилися лише в липні 2020 року, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Натомість, рішення про розірвання шлюбу, ухвалене судом 27 травня 2021 року, ґрунтується на обставинах, заявлених позивачем у позовній заяві, а саме на факті припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства з лютого 2020 року. Представник відповідачки проти цих обставин у суді не заперечував.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що відчуження автомобіля, яке відбулося 26 травня 2020 року, було здійснено після фактичного припинення шлюбних відносин. 
Матеріали справи не містять доказів надання письмової згоди позивача на відчуження цього спільного майна. Водночас, відповідачка не надала суду договір купівлі-продажу та банківські виписки, які б підтвердили факт отримання нею грошових коштів. 
Зважаючи на цінність транспортного засобу, відсутність доказів використання коштів на потреби сім`ї на переконання колегії суддів свідчить про те, що відчуження було здійснено відповідачкою в особистих інтересах. 
Враховуючи, що згідно з довідкою Регіонального сервісного центру МВС, покупцем автомобіля є ОСОБА_4 , а дівоче прізвище, ім`я та по батькові відповідачки - ОСОБА_8 , що встановлено зі свідоцтва про шлюб, колегія суддів вважає обґрунтованим твердження позивача, викладене у заяві про уточнення позовних вимог, що покупець є батьком відповідачки. Відповідачка не спростувала твердження позивача про родинний зв`язок із покупцем, хоча мала таку можливість, що свідчить про відчуження майна не з метою отримання коштів в інтересах сім`ї, а з метою уникнення його поділу в майбутньому саме у зв`язку із припиненням шлюбних відносин.
Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачка здійснила відчуження спільного автомобіля майна всупереч волі позивача та не в інтересах сім`ї, що є підставою для врахування його вартості при поділі та визначенні розміру грошової компенсації (схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 644/2842/17).
У питання визначення вартості автомобіля та відповідно розміру компенсації  колегія суддів виходить з наступного.
В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03.05.2018  у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09.12.2020 у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07.04.2021 у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:
у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;
у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;
у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Експертна ринкова вартість автомобіля на дату його відчуження відповідачкою 26.05.2020 складає 1 443 330,00 грн, що підтверджується Аналітично-ціновою довідкою щодо визначення вартості колісного транспортного засобу, легкового автомобіля Mercedes-Benz, моделі GLE 350 d 4MATIK, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , об`єм двигуна: 2987м3, станом на 26.05.2020, № 0911/2 від 09.11.2020, виготовленої оцінюючою компанією Асоціація «УкрЕксПроБуд» (том № 1 а.с. 59-60). 
Оцінка подана позивачем здійснена під час розгляду справи й відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався до суду першої інстанції із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо вартості визначеної Аналітично-ціновою довідкою транспортного засобу, рецензії щодо її невідповідності тощо. З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що саме вартість автомобіля на дату його відчуження відповідачкою 26 травня 2020 року у розмірі 1 443 330,00 грн підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна позивачу. Отже, вартість частини вказаного автомобіля у розмірі 721 665 грн, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) на користь позивача в рахунок відшкодування частки позивача у відчуженому автомобілі Mercedes-Benz, моделі GLE 350 d 4MATIK, 2017 року випуску.
Колегія суддів відхиляє доводи відповідачки про необхідність визначення вартості автомобіля саме на час вирішення справи, адже відчуження транспортного засобу у 2020 році позбавило позивача права на його частку в натурі, а визначення вартості автомобіля через п`ять років після його відчуження, враховуючи природну втрату вартості протягом цього часу, є економічно необґрунтованим і не відповідає принципам справедливого розподілу майна. Компенсація має відображати реальну вартість майна на момент втрати права власності позивачем.
Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги відповідачки щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті уточненої позовної заяви необґрунтованими. Порушення, на які посилається відповідачка, не є безумовною підставою для скасування судового рішення, оскільки, як встановлено судом, уточнена позовна заява не змінила обсяг майна, яке було предметом поділу, а лише стосувалась зміни порядку його розподілу. При цьому колегія суддів звертає увагу, що хоча про вказані порушення відповідачка зазначала у контексті поділу квартири в м. Донецьку, у цій частині рішення суду нею не оскаржувалося. Водночас, доводи відповідачки по суті вирішеного судом спору стосувалися виключно питання про компенсацію вартості автомобіля.
З огляду на наведене доводи апеляційних скарг знайшли часткове підтвердження, з огляду на що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, із ухвалення у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову про поділ по квартири АДРЕСА_5 ; поділ по квартири АДРЕСА_6 , та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової  компенсації вартості частини автомобіля Mercedes-BenzGLE 350 d 4MATIK, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , у розмірі 721 665 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
У порядку розподілу судових витрат відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову 6081 грн та за подання апеляційної скарги 9 459 грн. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 та апеляційну скаргу адвоката Мошенської Ірини Анатоліївни, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 89,40 кв. метрів, житловою площею 50,20 кв. метрів.
В порядку поділу майна подружжя визнати за  ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 89,40 кв. метрів, житловою площею 50,20 кв. метрів.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 106 кв. метрів, житловою площею 61,9 кв. метрів,
В порядку поділу майна подружжя визнати за  ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 106 кв. метрів, житловою площею 61,9 кв. метрів,
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини автомобіля Mercedes-BenzGLE 350 d 4MATIK, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , у розмірі 721 665 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову 6 081 грн та за подання апеляційної скарги 9 459 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складений 23 вересня 2025 року. 
 
Судді                                                                                                                     Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               Б. Б. Левенець
 
                                                                                                                               В. В. Саліхов