ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 308/9126/24
провадження № 61-6809 св 25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2024 року, додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 вересня 2024 року, ухвалених 
у складі судді Бедя В. І. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.            Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації вартості частки транспортного засобу.
Позовна заява мотивована тим, що 31 липня 2021 року між нею 
та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 та актовим записом № 563.
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08 квітня 2024 року у справі № 299/7061/23 позов ОСОБА_2 задоволено, шлюб між ними розірвано.
17 вересня 2022 року, тобто за час перебування у зареєстрованому шлюбі, ними за спільні кошти було придбано транспортний засіб «BMW X5», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу 
від 17 вересня 2022 року № 2141/2022/3406208. Право власності на транспортний засіб було зареєстровано за відповідачем. Зі слів ОСОБА_2 вартість вказаного автомобіля складала 15 500 доларів США, що еквівалентно 
566 813,30 грн, разом з тим на час подання цього позову середня ринкова вартість спірного автомобіля становить 631 202,61 грн. Автомобіль ними використовувався для потреб сім`ї, вона не володіє навичками керування транспортним засобом, тому автомобіль постійно перебував у розпорядженні ОСОБА_2 .
Оформлення усіх документів, необхідних для придбання автомобіля, здійснював відповідач, у зв`язку із чим жодних документів щодо дійсної вартості транспортного засобу вона не знає.
У добровільному порядку згоди щодо поділу вищевказаного транспортного засобу вони дійти не можуть. 
З врахуванням викладеного   ОСОБА_1 просила суд визнати у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «BMW X5», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ; стягнути з 
ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію частки автомобіля у сумі 315 601,30 грн.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано 
за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб «BMW X5», номерний знак НОМЕР_2 , 2007 року випуску, номер кузова - НОМЕР_3 у порядку поділу спільного майна подружжя. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки транспортного засобу у розмірі 250 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі було придбано автомобіль «BMW X5», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 . Отже, транспортний засіб є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках. Обґрунтованими є вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації 1/2 вартості частки транспортного засобу, оскільки він є неподільною річчю. Разом з тим при визначенні вартості автомобіля суд виходив з договору купівлі-продажу від 17 вересня 2022 року № 2141/2022/3406208, згідно з яким вартість автомобіля становила 500 000 грн, інших доказів не надано. 
Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 вересня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - Яцишин А. П. про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. 
Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 на підтвердження факту понесення нею витрат на правничу допомогу надала договір про надання правової допомоги від 12 листопада 2023 року, додаткову угоду 
від 15 серпня 2024 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 15 серпня 
2024 року.
Суд першої інстанції, враховуючи відповідні норми ЦПК України, складність справи дійшов висновку про те, що заявлені витрати на правничу допомогу 
у розмірі 20 000 грн є неспівмірними та наявні правові підстави для їх зменшення до 5 000 грн. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2024 року, додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 вересня 2024 року залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем та просить виплатити йому компенсацію вартості його частки, то згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід стягнути відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. Апеляційний суд погодився з висновком районного суду про стягнення з відповідача, у користуванні якого перебуває спірний транспортний засіб, на користь позивачки 1/2 частки вартості такого майна, тобто 250 000 грн, виходячи із вартості транспортного 
засобу, визначеної у договорі купівлі-продажу від 17 вересня 2022 року 
№ 2141/2022/3406208, яка становить 500 000 грн, інших доказів не надано.
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції. Апеляційний суд вказав, що при відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу судом першої інстанції оцінено їх розмір з урахуванням розумності і виваженості, а також враховано складність справи. Таким чином, апеляційний суд погодився з висновком міськрайонного суду про зменшення розміру витрат позивачки на правничу допомогу у суді першої інстанції з 20 000 грн до 5 000 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_2 -  ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовити, здійснити поворот виконання рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, а саме стягнути з позивачки компенсацію вартості частки автомобіля у розмірі 257 500 грн та судові витрати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 308/9126/24 з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті такого майна.
Відповідач до реєстрації шлюбу з позивачкою відчужив свій попередній автомобіль «BMW 730D», 2000 року, випуску за 5 500 доларів США, що еквівалентно 
201 127,30 грн. Крім того, відповідач як фізична особа-підприємець до реєстрації шлюбу з позивачкою здійснював підприємницьку діяльність, від якої неодноразово отримував значні суми коштів. 
Таким чином, особистий сукупний дохід відповідача з урахуванням продажу транспортного засобу «BMW 730D», 2000 року випуску, становив 755 522,43 грн. Саме за ці особисті кошти ОСОБА_2 було придбано 17 вересня 2022 року за 500 000 грн спірний автомобіль «BMW Х5», 2007 року випуску. 
Отже, спірний транспортний засіб є особистою приватною власністю відповідача, оскільки придбаний ним за особисті кошти. У відповідачки були відсутні кошти для придбання спірного автомобіля. 
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції. Лише 02 вересня 2024 року міськрайонним судом зареєстровано клопотання представника заявника ОСОБА_1 адвоката Яцишиної А. П. про стягнення судових витрат 
від 30 серпня 2024 року. Вказаний документ сформований в системі «Електронний суд» 27 травня 2025 року. Таким чином, представник позивача не дотрималася імперативної норми передбаченої частиною восьмою статті 141 ЦПК України щодо подання доказів, а суди не взяли таке порушення до уваги. Позивачка не надала доказів на підтвердження сплати коштів адвокату.
Доводи особи, яка подала відзив
У липні 2025 року представник ОСОБА_1  - Яцишина А. П. подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Суди дійшли правильного висновку про те, що оскільки спірний автомобіль було придбано сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти, тому він є спільним сумісним майном подружжя. Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження придбання спірного автомобіля за його особисті кошти. 
Оскільки позивачка та її представник не були присутні при оголошенні судом першої інстанції рішення по суті спору і таке рішення було складене та отримане ними 
27 серпня 2024 року, то згідно з вимогами частини восьмої статті 141 ЦПК України останнім днем подання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу 
є 01 вересня 2024 року. Отже, позивачкою відповідна заява була подана у встановлений законом строк.
Крім того, у відзиві порушено питання про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 10 000 грн, які підтверджуються ордером на надання правничої (правової) допомоги від 19 січня 2024 року, додатковою угодою від 09 липня 2025 року до договору про надання правової допомоги, актом приймання передачі наданих послуг від 09 липня 
2025 року.
22 липня 2025 року ОСОБА_2 подав клопотання про визнання зловживання процесуальними правами, яке мотивовано тим, що через підсистему «Електронний суд» він довідався про подання до суду касаційної інстанції представником ОСОБА_1 -  Яцишиною А. П. відзиву на касаційну скаргу. Проте вказаний відзив не було направлено відповідачу чим позбавлено його можливості подати відповідь на відзив. Вказані обставини свідчать про зловживання процесуальними правами представником ОСОБА_1 -  Яцишиною А. П. , тому просив застосувати до адвоката Яцишиної А. П. захід процесуального примусу у виді штрафу у розмірі 9 084 грн. 
Разом з тим Верховний Суд дійшов висновку про залишення вищевказаного клопотання без розгляду, оскільки у липні 2025 року ОСОБА_2 подано до суду касаційної інстанції заяву від 29 липня 2025 року про залишення без розгляду клопотання про визнання зловживання процесуальними правами, так як ним отримано засобами поштового зв`язку відзив на касаційну скаргу. 
25 липня 2025 року представник ОСОБА_1  - Яцишин А. П. подала заперечення на клопотання про визнання зловживання процесуальними правами, яке мотивовано тим, що позивачка та її представник повністю дотримались вимог процесуального закону при поданні відзиву на касаційну скаргу, а саме 
у визначений строк підготували письмовий відзив і направили його до Верховного Суду й надіслала копію відзиву відповідачу засобами поштового зв`язку. До відзиву на касаційну скаргу було додано квитанцію про відправлення копії відзиву відповідачу, у тому числі засобами поштового зв`язку.
29 липня 2025 року представник  ОСОБА_2 -  ОСОБА_3 подав додаткові пояснення, в яких фактично підтримав доводи касаційної скарги. Крім того, вказав, що позивачкою належними доказами не підтверджено факт понесення витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції. 
30 липня 2025 року ОСОБА_1  подано заперечення на додаткові пояснення представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Судом установлено, що 31 липня 2021 року між  ОСОБА_1 
та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 та актовим записом № 563.
Рішенням Виноградівського районного суду від 08 квітня 2024 року у справі 
№ 299/7061/23 позов ОСОБА_2 задоволено, шлюб між  ОСОБА_1 
та ОСОБА_2 розірвано.
17 вересня 2022 року, тобто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ними було придбано транспортний засіб «BMW X5», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу № 4121, право власності на транспортний засіб було зареєстровано за відповідачем.
У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див.: постанова Верховного Суду 
в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року 
в справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі 
№ 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок, що «якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України)».
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).
Положення частини п`ятої статті 71 СК України не вимагають обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Подібні за змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постановах 
від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16 (провадження № 61-37616св18), 
від 24 лютого 2021 року у справі № 127/16630/17 (провадження № 61-83св21), 
від 09 червня 2021 року у справі № 761/18817/17 (провадження № 61-6447св21), 
від 14 листопада 2024 року у справі № 727/1140/21 (провадження № 61-14646св23).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшли вірного висновку про те, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано автомобіль «BMW X5», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , тобто спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя і на нього поширюється презумпція спільності майна подружжя. 
Верховний Суд погоджується з висновком судів про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації 1/2 вартості частки спірного автомобіля враховуючи його вартість, визначену у договорі купівлі-продажу 
від 17вересня 2022 року № 2141/2022/3406208. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, при цьому позивачка погодилася з середньою ринковою вартістю автомобіля, а відповідач ці доводи не спростував, іншої ціни автомобіля належними доказами не підтвердив, що відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. 
Таким чином, відсутні правові підстави для здійснення повороту виконання рішення та додаткового рішення суду першої інстанції.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем придбано спірний автомобіль за власні кошти отримані ним до реєстрації шлюбі, на увагу не заслуговують, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено, що відповідачем використано при купівлі спірного транспортного засобу саме кошти, отримані ним до реєстрації шлюбу від продажу попереднього автомобіля та від здійснення підприємницької діяльності. 
Суді дійшли вірного висновку про те, що  ОСОБА_1 на підтвердження факту понесення нею витрат на правничу допомогу надала договір про надання правової допомоги від 12 листопада 2023 року, додаткову угоду від 15 серпня 2024 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 15 серпня 2024 року.
Таким чином, суди, враховуючи складність справи дійшли обгрунтованого висновку про те, що заявлені витрати на правничу у розмірі 20 000 00 грн є неспівмірними та наявні правові підстави для їх зменшення до 5 000 грн. 
Посилання касаційної скарги на те, що відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу понесених у суді першої інстанції, оскільки позивачкою не надано доказів сплати гонорару адвокату, є безпідставними, так як спростовуються вимогами частини восьмої статті 141 ЦПК України, згідно з якою розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За змістом вказаних вимог закону розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги в разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачена (див. постанову Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15 та інші).
Доводи касаційної скарги про те, що лише 02 вересня 2024 року міськрайонним судом зареєстровано клопотання представника заявника ОСОБА_1 адвоката Яцишиної А. П. про стягнення судових витрат від 30 серпня 2024 року, на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються доводами позивачки про те, що вона та її представник не були присутні при оголошенні судом першої інстанції рішення по суті спору. Таке рішення було складене та отримане ними 27 серпня 2024 року, унаслідок чого згідно з вимогами частини восьмої статті 141 ЦПК України останнім днем подання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу є 01 вересня 
2024 року, тобто позивачкою відповідна заява була подана у встановлений законом строк.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо вирішення клопотання представника ОСОБА_1 - Яцишиної А. П. про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції
У відзиві на касаційну скаргу представником ОСОБА_1 -  Яцишиною А. П. порушено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції. 
Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, 
за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, 
які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 
2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі 
№ 750/2055/20 (провадження № 61-16723 св 20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Представником  ОСОБА_2 -  ОСОБА_3 у додаткових поясненнях 
від 29 липня 2025 року заперечено проти стягнення на користь позивачки витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції. 
Судом установлено, що представником ОСОБА_1  -  Яцишиною А. П. надано на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції: ордер на надання правничої (правової) допомоги від 19 січня 2024 року, додаткову угоду від 09 липня 2025 року до договору про надання правової допомоги, акт приймання передачі наданих послуг від 09 липня 2025 року.
З урахуванням обґрунтувань клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та доданих до нього документів, а також заперечень 
 ОСОБА_2 проти задоволення відповідного клопотання, суд касаційної інстанції дійшов висновку про зменшення розміру витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, а саме про стягнення з відповідача на користь  ОСОБА_1 6 000 грн у рахунок відшкодування таких витрат, а не 10 000 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, 
з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2024 року, додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 вересня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 24 квітня 2025 рокузалишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь     ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       Б. І. Гулько
 
                                                                                                Г. В. Коломієць
 
Д. Д. Луспеник