ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                   
22 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 591/7096/21
провадження № 51-2471 кмо 24     
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого судді                           ОСОБА_1 , 
суддів:                                               суддів                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
                                                                ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
                                                                ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_8 , 
прокурора                                         ОСОБА_9 , 
 
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_10 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2023 року та вирок Сумського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року у  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021200480001137, за обвинуваченням
 
ОСОБА_11 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коркіно Челябінської області, рф, громадянина України, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу                                                       31 березня 2022 року вироком Ковпаківського районного суду м. Суми за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці,   
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185,                                 ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України. 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2023 року ОСОБА_11 засуджено за:
- ч. 1 ст. 185 КК України - до покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин;
- ч. 2 ст. 185 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;
- ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України - до покарання у виді арешту на строк 6 місяців. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_11 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
За ч. 4 ст. 185 КК України ОСОБА_11 засуджено до покарання із застосуванням                     ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 2 роки. 
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 березня 2022 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, ОСОБА_11 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. 
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту затримання, а саме з 14 квітня 2023 року. 
Зараховано у строк покарання повністю відбуте покарання за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 березня 2022 року  у виді 3 місяців арешту, а також строк тримання під вартою з 14 квітня 2023 року по день набрання цим вироком законної сили, з розрахунку день за день.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні. 
Вироком Сумського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_11 призначено покарання за:
- ч. 1 ст. 185 КК України - у виді громадських робіт на строк 80 годин;
- ч. 2 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 рік; 
- ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України - у виді арешту на строк 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_11 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 березня 2022 року, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, ОСОБА_11 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.  
За ч. 4 ст. 185 КК України ОСОБА_11 призначено покарання із застосуванням                       ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 березня 2022 року та визначено  остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць, з зарахуванням повністю відбутого покарання за попереднім вироком. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_11 зараховано в строк призначеного покарання період тримання його під вартою з 14 квітня 2023 року по 15 листопада 2023 року включно, із розрахунку день за день. 
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання на виконання цього вироку. 
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни. 
Судами встановлено, що ОСОБА_11 за обставин, детально наведених у вироку, вчинив ряд крадіжок із магазинів у період з 02 липня 2021 року по 20 січня 2023 року. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
Засуджений ОСОБА_11 у зміненій касаційній скарзі просить закрити кримінальне провадження щодо нього у зв`язку з декриміналізацією кримінальних правопорушень, за які його було засуджено. 
 
Підстави розгляду кримінального провадження об`єднаною палатою
Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2025 року матеріали провадження за касаційною скаргою ОСОБА_11 на підставі ч. 2 ст. 434-1 КПК України передано на  розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - ОП ККС).
Таке рішення колегія суддів прийняла в зв`язку з тим, що вважала за необхідне відступити від висновків, викладених:
1) у постанові Першої судової палати ККС ВС від 17 грудня 2024 року (справа №331/3944/22), якою з урахуванням інформації про звільнення засудженої на підставі ухвали місцевого суду від покарання, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, Суд скасував попередні судові рішення та закрив кримінальне провадження на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України;
2) у постанові Третьої судової палати ККС ВС від 31 жовтня 2024 року (справа №758/5467/23), якою скасовано судові рішення та закрито кримінальне провадження з аналогічних підстав.
Натомість колегія суддів Другої судової палати, яка передала це провадження на розгляд ОП ККС, вважає, якщо сторона захисту скористалася правом на звернення до суду з відповідним клопотанням під час виконання вироку, в порядку п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України, і щодо особи вже вирішено питання про декриміналізацію кримінального правопорушення, то підстави для повторного застосування до такої особи судом касаційної інстанції норм Закону № 3886?IX, за наявності нескасованого рішення суду першої інстанції, за цими ж нормами відсутні.
У контексті викладеного, виходячи з необхідності забезпечення додержання принципу правової (юридичної) визначеності, є передбачені законом підстави для здійснення касаційного розгляду цього провадження об`єднаною палатою ККС. 
 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні підтримав скаргу засудженого та просив скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики в порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Однією з функцій, а також завданням об`єднаної палати є необхідність сформувати обґрунтовану правову позицію щодо застосування конкретної норми права, яку було неправильно застосовано, і сприяти єдиному та правильному правозастосуванню в  судовій практиці. При цьому забезпечення єдності практики є реалізацією принципу правової визначеності, яка втілюється з додержанням загальних засад кримінального провадження, встановлених у ст. 7 КПК України, шляхом однакового застосування тієї самої норми закону в подібних правовідносинах.
У цьому кримінальному провадженні ОП ККС має вирішити питання: чи може суд касаційної інстанції   застосувати норми Закону №3886-ІХ та закрити кримінальне провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 або п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України щодо особи, яку місцевий суд під час виконання вироку в порядку п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України звільнив від покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, у зв`язку з усуненням законом караності діяння, за яке було засуджено особу.
 
Щодо можливості  застосування судом касаційної інстанції норм Закону № 3886-ІХ  
 
Статтею 58 Конституції регламентовано, що закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію у часі.
Згідно зі ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, який скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі.   
Так, 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України від 18 липня 2024 року      № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП.
Зокрема, у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
ОП ККС у постанові від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21) виснувала, що Закон № 3886?IX, яким внесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП.
Як визначено п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою.
Відповідно до п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
Тож, зі змісту наведених норм слідує, що за відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд закриває кримінальне провадження у порядку п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України з підстави, передбаченої п. 4-1ч. 1 ст. 284 цього Кодексу. 
Згідно зі ст. 479-2 КПК України суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
З огляду на вимоги ч. 1 ст. 434 КПК України касаційний розгляд здійснюється згідно з правилами розгляду в суді апеляційної інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 32 вказаного Кодексу.
Статтею 440 КПК України регламентовано, що суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.  
Разом із цим п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України передбачає, що під час виконання вироків, суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 ст. 74 КК України. 
Так, ч. 2 ст. 74 КК України визначено, що особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.
Застосуванняп. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України кримінальним процесуальним законодавством не ставиться в залежність від того, чи оскаржені судові рішення в касаційному порядку, та чи здійснюється касаційне провадження.
Це зумовлено тим, що звільнення особи від відбування покарання та закриття кримінального провадженняхоча і ґрунтуються на однакових матеріально-правових підставах, зокрема, на усуненні караності діяння, проте вони є різними правовими інститутами, оскільки мають різні кримінально-правові та кримінально-процесуальні наслідки. 
В аспекті положень ч. 3 ст. 88 КК України наслідком звільнення особи від покарання за діяння, кримінальна протиправність і караність якого усунута законом, є визнання особи такою, що не має судимості. 
При цьому звільнення особи від покарання не скасовує обвинувальний вирок суду щодо такої особи, а лише припиняє його виконання, тоді як закриття кримінального провадження передбачає скасування судових рішень.
Кримінальне процесуальне законодавство не містить окремої норми-засади або іншої норми, яка б вказувала на застосування найбільш сприятливого для особи тлумачення закону у випадках правової невизначеності.
Звільнення особи від відбування покарання та закриття кримінального провадження є різними правовими інститутами. Кримінальний процесуальний закон не забороняє одночасне їх застосування до однієї і тієї ж особи в одному кримінальному провадженні.
На практиці це означає, що хоча законодавець гарантує особі, яка відбуває покарання за діяння, караність якого законом усунена, право на її негайне звільнення від призначеного судом покарання, однак така особа може прагнути для себе більш сприятливих правових наслідків, як от скасування рішень щодо неї та закриття провадження. У разі відмови від звільнення від відбування покарання заради отримання кращого правового становища в майбутньому, особа має продовжувати відбувати покарання, що є неприпустимим і тягне порушення її прав.
 
Щодо доводів касаційної скарги засудженого 
Відповідно до положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Перевіряючи доводи касаційної скарги, суд виходить із фактичних обставин, установлених судами.
У зміненій касаційній скарзі засуджений ОСОБА_11 ставить питання про закриття кримінального провадження щодо нього, у зв`язку з декриміналізацією кримінальних правопорушень, за які його було засуджено. Ці доводи заслуговують на увагу з огляду на таке. 
Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин, ОСОБА_11 засуджено за те, що він вчинив: крадіжку 02 липня 2021 року на суму 495,67 грн (ч. 1 ст. 185 КК України); крадіжки, вчинені повторно, 22 серпня 2021 року на суму 541,30 грн, 04 жовтня 2021 року на суму 339,00 грн, 23 листопада 2021 року на суму 553,54 грн (ч. 2 ст. 185 КК України); закінчений замах на крадіжки, вчинені повторно, 05 жовтня 2021 року на суму 287,20 грн та 11 грудня 2021 року на суму 945,41 грн (ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України); крадіжки, вчинені повторно, в умовах воєнного стану, 17 січня 2023 року на суму 1963,13 грн та 20 січня 2023 року на суму 427,40 грн (ч. 4 ст. 185 КК України). 
У постанові ОП ККС від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21) сформульовано висновок про те, що в ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.
Відповідно до п. 5 підроз.1 розд. ХХ Податкового кодексу України для кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.
Тож, вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, у 2021 році становила - 2270 грн, у 2023 році - 2684 грн.
З урахуванням того, що вартість викраденого ОСОБА_11 майна не перевищує зазначених 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, то його діяння не мають ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених відповідними частинами ст. 185 КК України.
Суд касаційної інстанції зобов`язаний розглянути касаційну скаргу, за якою відкрито провадження, у межах доводів цієї скарги відповідно до ст. 433 КПК України та відповідно до ст. 440 цього Кодексу за наслідками її розгляду скасовує судові рішення і закриває кримінальне провадження за наявності підстав, передбачених ст. 284 КПК України. 
Відповідно до ч. 2 цієї статті кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої, зокрема, п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
У контексті викладеного з урахуванням позиції ОП ККС, кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України з огляду на приписи п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України підлягає закриттю, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діянь, а вироки місцевого та апеляційного судів - скасуванню.    
Отже, касаційна скарга засудженого ОСОБА_11 підлягає до задоволення. 
Суд не вирішує питання про звільнення засудженого з-під варти під час закриття кримінального провадження щодо нього, оскільки згідно листа ДУ «Київський слідчий ізолятор» №08/2696 від 04 лютого 2025 року ОСОБА_11 звільнено з-під варти 18 грудня 2024 року, на підставі ухвали місцевого суду.  
На виконання положень ч. 4 ст. 442 КПК України за результатами розгляду цього провадження об`єднана палата ККС ВС робить висновок про застосовування норм права.
 
Висновок щодо застосування норм п. 1-2 ч. 2 або п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України  
 
Суд касаційної інстанції після встановлення підстав, передбачених п. 4-1 ч. 1, п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України, скасовує судові рішення і закриває кримінальне провадження з цих підстав щодо особи, незважаючи на те, що місцевим судом під час виконання вироку в порядку п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України її звільнено від покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, у зв`язку з усуненням законом караності за діяння, за яке особу було засуджено.
Керуючись статтями 433, 436, 440, 442 КПК України, об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 
ухвалила: 
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_11 задовольнити. 
Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2023 року та вирок Сумського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року щодо ОСОБА_11  скасувати.
Закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3
ОСОБА_4 | ОСОБА_5 | ОСОБА_6
ОСОБА_7 | | |