ПОСТАНОВА                              
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                        
                                                                                                                
05 листопада 2025 року                                       
м. Київ
 
справа № 759/24049/21
провадження № 61-14020св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                  Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -     ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Кудряшов Олександр Юрійович, на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Мережко М. В., Поліщук Н. В. та на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року у складі колегії суддів:                     Соколової В. В., Мережко М. В., Поліщук Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_3 , у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 05 вересня 2022 року, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя, виділити із спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на частину вказаної квартири та визнати за відповідачкою право власності на частину квартири за вказаною адресою.
Позов обґрунтовував тим, що сторони з 08 серпня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У травні 2020 року відповідачка несподівано зібрала свої речі та переїхала від чоловіка разом з сином до своєї матері у м. Полтаву. Його спроби примиритись та дійти до порозуміння закінчилися невдало. Тому шлюб було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року.
За час спільного сімейного проживання сторони придбали нерухоме майно, яке складається з двох квартир: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .
Квартира АДРЕСА_2 належить сторонам по на праві спільної часткової власності, їх право зареєстровано в установленому законом порядку, а тому позивачем не заявлено позовних вимог про її поділ.
Квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована на ім`я відповідачки, а тому позивач вважає, що належним способом захисту його інтересів має бути визнання цієї квартири об`єктом спільної сумісної власності та її поділ.
У січні 2022 року ОСОБА_5 ( ОСОБА_1 ) звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю. 
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві особистої приватної власності належала квартира у АДРЕСА_3 , яка була відчужена нею за договором купівлі-продажу від 08 серпня 2019 року. 
Після цього вона на підставі договору купівлі-продажу від 19 серпня 2019 року за рахунок особистих грошових коштів, які отримала внаслідок продажу належної їй квартири у м. Полтава, придбала квартиру АДРЕСА_1 . 
Отже вважає, що вказана квартира є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу між сторонами.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя  задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира була набута у період шлюбу, джерелом її набуття були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя, відтак вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року апеляційну скаргу   ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 96/100 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 503680680000.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 4/100 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 503680680000.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вартість квартири у м. Києві становила 637 500,00 грн, а вартість квартири у м. Полтава - 592 200,00 грн, що становить 92 % від вартості квартири у Києві, томучастка відповідачки, яка є особистою приватною власністю у спірній квартирі у м. Києві, становить 92/100. Інша частина, яка становить 8/100, є спільною сумісною власністю сторін у справі і їх частки є рівними, тобто частка кожного з них становить по 4/100.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі                       24 070,56 грн та витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в розмірі 43 296,00 грн.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14 жовтня 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката               Кудряшова О. Ю. через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року.
 
З урахуванням уточненої касаційної скарги від 15 листопада 2024 року заявник просив суд скасувати вказану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
02 грудня 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката               Кудряшова О. Ю. через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою надодаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року.
 
В касаційній скарзі заявник просив суд скасувати додаткову постанову в частині стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
 
Касаційні скарги мотивовані тим, що оскаржувана постанова та додаткова постанова апеляційного суду ухваленіз порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Доводи інших учасників справи
У відзивах на касаційні скарги представник ОСОБА_2 - адвокат           Жадобін В. І. просить касаційні скарги залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення апеляційного суду залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_6 , в інтересах якого діє адвокат Кудряшов О. Ю., на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня                2024 року та витребувано матеріали цивільної справи.
 
05 грудня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_6 , в інтересах якого діє адвокат Кудряшов О. Ю., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від                   26 вересня 2024 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції
Судом встановлено, що 08 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та                       ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 08 серпня 2018 року. У зв`язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ». 
Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 03 липня 2020 року.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року у справі № 756/15010/21 шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , розірвано.
21 червня 2022 року ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».
08 серпня 2019 року між ОСОБА_1 (Продавець) та ОСОБА_8 -кзи (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого                 ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_8 -кзи квартиру АДРЕСА_4 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу Клімовою О. В., реєстровий номер 1782. У пункті 1 цього договору вказано, що квартира належить продавцю ОСОБА_1 на підставі договору міни, посвідченого 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Москівецем В. А. за реєстровим № 3296, право власності зареєстровано 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Москівецем В. А. Пунктом 2 договору визначено, що продаж зазначеної квартири провадиться за домовленістю сторін за 592 200,00 грн, які Продавець повністю отримав від Покупця до підписання даного договору.
19 серпня 2019 року між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (Продавці) та ОСОБА_1 (Покупець), був укладений та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О. А. договір купівлі-продажу квартири, реєстровий номер 1956, за умовами якого                ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . 
Відповідно до підпункту 2.1 вказаного договору за згодою сторін продажна вартість квартири становить 637 500,00 грн, що еквівалентно 25 000 дол. США, які Продавці отримали від Покупця в повному обсязі до укладення та підписання цього договору.
У підпункті  5.5 договору купівлі-продажу квартири від 19 серпня 2019 року  вказано про наявність згоди чоловіка Покупця - ОСОБА_1 на купівлю квартири, що підтверджується його заявою, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О. А. від 19 серпня 2019 року.
Згідно із заявою від 19 серпня 2019 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О. А., ОСОБА_1 , надав згоду своїй дружині ОСОБА_1 на купівлю, укладення та підписання договору купівлі-продажу квартири за номером АДРЕСА_1 , визначаючи ціну та всі умови договору за власним розсудом. Нотаріусом йому роз`яснено, що згідно статей 60, 65 СК України майно (в тому числі гроші), яке набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю; володіння, користування і розпорядження одним із подружжя таким майном здійснюється за згодою другого з подружжя.
За даними Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 19 серпня 2019 року за ОСОБА_1 , форма власності приватна.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційні скарги   ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Кудряшов О. Ю., на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У відповідності до частини третьої статті 368 Цивільного кодексуУкраїни  майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в шлюбі неодноразово була предметом розгляду Верховним Судом та практика вирішення зазначеного питання є сталою.
За статями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. 
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
У відповідності до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).
Встановивши, що на момент набуття квартири АДРЕСА_1    ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована,докази, надані   ОСОБА_2 , не підтверджують придбання нею спірного нерухомого майна за особисті кошти, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що вказанаквартира є спільним сумісним майном подружжя подружжя і підлягає поділу між ними в натурі у рівних частинах.
При цьому суд підставно зазначив, що    ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів спрямування коштів, отриманих від продажу належної їй квартири у АДРЕСА_3 , на придбання саме квартири АДРЕСА_1 , а відтак взаємозв`язок вказаних фінансових операційне доведено.
При таких обставинах, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову ОСОБА_1 та залишення без задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .
Переглядаючи справу в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, та помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з`ясованих обставин справи, а тому це рішення, відповідно до статті 413 ЦПК України, необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду - скасувати.
Разом з тим, додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21, провадження № 12-39гс22.
З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне скасувати і додаткове рішення суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Кудряшов Олександр Юрійович, на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року скасувати.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                             А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов