ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 953/2978/22
провадження № 51-5635 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого судді                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                    ОСОБА_4 ,
прокурора                                                        ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                              ОСОБА_6 ,
засудженого                                                         ОСОБА_7 ,
представника потерпілого                               ОСОБА_8 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року, прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року стосовно
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Борзна Чернігівської області, 
зареєстрованого за адресою:  
АДРЕСА_1 , який фактично мешкає за адресою: 
АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Київський районний суд м. Харкова вироком від 17 травня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року, засудив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК 
За встановлених судами та детально викладених у судових рішеннях обставин ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 15 жовтня 2021 року приблизно о 08:40, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно наніс ОСОБА_9 один удар взутою ногою по правій руці та два удари по тулубу, спричинивши потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_7 через неповноту досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що:
- висновки судів про винуватість ОСОБА_7 ґрунтуються на неналежних і недопустимих доказах та припущеннях й не відповідають фактичним обставинам;
- у кримінальному провадженні порушені строки досудового розслідування;
- при призначенні покарання не були враховані відомості, які характеризують ОСОБА_7 ; 
- суди необґрунтовано відмовили у клопотаннях сторони захисту;
- суд першої інстанції 
- змінив обвинувачення, оскільки формулювання обвинувачення у вироку не містить посилання на висновок експерта № 09-1631/2021 від 16 грудня 2021 року, який був зазначений в обвинувальному акті, й за цих обставин, на його думку, обвинувачення є неконкретним;
- не врахував того, що:
- указаний висновок не долучений прокурором до матеріалів справи, що робить обвинувачення не доведеним;
            - потерпілий мав мотив для обмови обвинуваченого через конфлікти на побутовому ґрунті;
            - тілесні ушкодження потерпілим могли бути отримані пізніше за часом; 
- протоколи слідчих експериментів із потерпілим і свідком ОСОБА_10 є недопустимими доказами, оскільки слідчі дії проводились у кабінеті слідчого;
- у кримінальному провадженні порушено вимоги ст. 290 КПК, протокол ознайомлення потерпілого із матеріалами справи є недопустимим доказом;
- під час досудового розслідування було порушено право ОСОБА_7 на захист через вручення підозри без захисника, ОСОБА_7 не допитувався, слідчий не давав матеріали для ознайомлення; 
- показання свідків у вироку виклав не точно, цим показанням не надав належної оцінки;
- проявляв упереджене ставлення до обвинуваченого, не надав можливості для ознайомлення з матеріалами справи та підготовки до судових дебатів, чим порушив право ОСОБА_7 на захист;
            - суд апеляційної інстанції:
- на початку описової частини ухвали зробив висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 , щодо доводів апеляційної скарги обмежився їх вибірковим і стислим викладом та ще більш стислими і невмотивованими коментарями;
- необґрунтовано відмовив у клопотанні про повторне дослідження доказів;
- не врахував документів, доданих до апеляційної скарги, щодо характеристики обвинуваченого;
- суд апеляційної інстанції формально розглянув апеляційну скаргу, належним чином не перевірив викладених в ній доводів, не дав вичерпної відповіді на кожен з них та в порушення ст. 419 КПК не мотивував своєї ухвали;
- суди першої та апеляційної інстанцій постановили рішення, які не відповідають вимогам КПК.
Прокурор, покликаючись на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначає про те, що суд апеляційної інстанції формально розглянув доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , не дав вичерпної відповіді на кожен з доводів і не мотивував свого рішення належним чином.
До початку судового розгляду прокурор на підставі ст. 432 КПК відмовився від поданої ним касаційної скарги.
Позиції учасників судового провадження
Захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу та просили задовольнити.
Прокурор і представник потерпілого заперечили проти задоволення касаційної скарги захисника та просили залишити без зміни оскаржувані судові рішення.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу;переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Під час перевірки доводів касаційної скарги Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 покликається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час судового провадження, що, на його думку, є достатніми підставами для скасування судових рішень.
Однак викладені в касаційній скарзі доводи сторони захисту Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального процесуального закону з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їхню оцінку за критеріями, визначеними у зазначеній статті, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Оцінка доказів здійснюється судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Той факт, що ОСОБА_7 умисно спричинив ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, суд першої інстанції встановив, урахувавши, зокрема:
показання:
- потерпілого ОСОБА_9 про те, що він проживає разом із ОСОБА_10 та її матір`ю у квартирі АДРЕСА_4 . 15 жовтня 2021 року приблизно о 08: 10 год він зайшов у двір, у руках тримав ємності із водою. Коли підійшов до своєї квартири, до нього підійшов ОСОБА_7 , який також проживає у цьому будинку, і почав лаятися на нього. Потім ОСОБА_7 схопив його за плечі двома руками та штовхнув на підлогу, він впав на бетонну поверхню обличчям до низу. ОСОБА_7 почав наносити йому удари по тулубу ногою і наступив на його праву руку. Все це бачила ОСОБА_10 . Після події він викликав поліцію та швидку медичну допомогу, його відвезли у лікарню, в якій йому повідомили, що необхідний нагляд у лікаря за місцем проживання. Через болі в руці він звернувся до лікаря і йому встановили перелом кисті. Після вказаного конфлікту із ОСОБА_7 він не падав, ніяких ушкоджень не отримував. Рентген-знімки надавав слідчому;
- свідка ОСОБА_10 про те, що вона також проживає за вказаною адресою разом із ОСОБА_9 та своєю матір`ю. З ОСОБА_7 вони сусіди. Вранці 15 жовтня 2021 року, відчинивши двері квартири, вона побачила, як ОСОБА_7 лаявся на ОСОБА_9 , потім схопив його за плечі і повалив на бетонну поверхню, почав бити ОСОБА_9 ногами по тулубу, потім наступив ногою на праву руку ОСОБА_9 . Вона почала кричати, конфлікт припинився, фізично не втручалась. Після події ОСОБА_9 звернувся за медичною допомогою через болі, і йому встановили перелом правої руки, наклали пов`язку;
- свідків ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 були конфлікти. Охарактеризували ОСОБА_7 позитивно;
- пояснення експерта ОСОБА_14 про те, що він проводив експертні дослідження, підтвердив висновки експертиз та зазначив, що оглядав ОСОБА_9 , також йому була надана медична документація та рентген знімки у кількості 6 шт., при проведенні експертизи усі надані документи враховані. Виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження могли бути отримані за 2-4 доби до огляду - 18 жовтня 2021 року, але не пізніше дати звернення в лікувальний заклад, де й були встановлені тілесні ушкодження - 15 жовтня 2021 року. Виявлений у ОСОБА_9 перелом ускладнює діагностику, оскільки човноподібна кістка не завжди доступна рентгену, потребує спеціальної укладки при здійсненні рентгену. Первинні рентген-знімки від 15 жовтня 2021 року відрізняються від рентген-знімків від 27 жовтня 2021 року положенням кисті. Він не приймав у ОСОБА_9 ніяких документів;
відомості, що містяться у:
- протоколах слідчого експерименту від 16 грудня 2021 року за участю ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , згідно з якими останні детально розповіли і показали про обставини події, що сталась 15 жовтня 2021 року;
- консультативному висновку лікаря-спеціаліста КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» від 15 жовтня 2021 року, згідно з яким ОСОБА_9 встановлений діагноз: закрите пошкодження капсульно-зв`язкового апарату променево-зап`ястного суглобу. Закрите пошкодження капсульно-зв`язкового апарату лівого ліктьового суглобу. Садна обох кистей;
- довідки травматолога КНП Харківської поліклініки № 24 від 17 жовтня 2021 року про встановлення ОСОБА_9 діагнозу - перелом човноподібної кістки правого зап`ястя;
- висновках експертів № 09-1633/2021, № 09-1931/2021, № 09-1933/2021,                    № 09-1932/2021, № 09-1937/2021, згідно з якими виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми правої кисті у вигляді перелому човноподібної кістки відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості; садна та синці - до легких тілесних ушкоджень.
Отже, дослідивши зібрані у справі докази та здійснивши їх аналіз, суд першої інстанції встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, й, ухвалюючи вирок, дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому суспільно небезпечне діяння та його винуватість доведена поза розумним сумнівом. 
Заразом суд першої інстанції дав критичну оцінку показанням обвинуваченого щодо невизнання ним своєї провини у вчиненому, визнавши їх такими, що повністю спростовуються встановленими під час судового розгляду фактичними обставинами та зібраними у справі доказами. 
Як убачається з вироку, суд здійснив перевірку доводів сторони захисту щодо неналежного виконання слідчим вимог ст. 290 КПК та навів обґрунтування на їхнє спростування, належним чином умотивувавши своє рішення.
На спростування доводів сторони захисту щодо неправдивості показань потерпілого суд також зауважив, що його показання в сукупності з іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Підстав не довіряти потерпілому та свідкам, які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, суд не встановив.
Порушень фундаментальних права та свобод людини під час досудового розслідування кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , що потягли б за собою недопустимість зібраних та досліджених доказів, суд не встановив.
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог статей 337 КПК, в межах пред`явленого обвинувачення, та діям ОСОБА_7 дано правильну юридичну оцінку. Вирок містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в ньому наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, тобто вирок відповідає вимогам статей 368, 370, 373, 374 КПК.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах пред`явленого обвинувачення.
Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, які пом`якшують/обтяжують покарання, дані про особу винного, зокрема, те, що він раніше не судимий, за місцем проживання за свідченнями сусідів характеризується позитивно, за характеристикою дільничного інспектора - посередньо. 
Отже, місцевий суд дотримався вимог статей 50, 65-67 КК при призначенні ОСОБА_7 покарання.
Також суд зважив на конкретні обставини події та молодий вік обвинуваченого й звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, зокрема, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , доводи якої фактично є аналогічними до доводів його касаційної скарги, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК перевірив зазначені в ній вимоги, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому суд апеляційної інстанції підтвердив правильність висновків суду першої інстанції, який здійснив ретельне дослідження доказів, і надав ґрунтовну оцінку доводам як сторони обвинувачення, так і обвинуваченого. Водночас суд не встановив порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів і вказав на те, що судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання учасників судового провадження допускається лише за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Суд апеляційної інстанції проаналізував доводи сторони захисту про необхідність повторного дослідження доказів та не знайшов для цього обґрунтованих підстав, передбачених указаною нормою закону.
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції з урахуванням конкретних обставин справи погодився з оцінкою доказів, досліджених судом першої інстанції та врахованих при доведенні винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, належним чином умотивувавши свої висновки. При цьому суд не встановив тих порушень КПК, на які вказував захисник в апеляційній скарзі (з доповненнями), та підтвердив доведеність винуватості ОСОБА_7 достатністю належних і допустимих доказів.
Заразом апеляційний суд розцінив невизнання обвинуваченим своєї провини у вчиненому як спосіб захисту з метою уникнути покарання.
Відхиляючи доводи захисника про зміну місцевим судом обвинувачення через відсутність у формулюванні обвинувачення посилання на висновок експерта № 09-1931/2021 від 16 грудня 2021 року, суд апеляційної інстанції вказав на те, що саме дослідженими в суді першої інстанції висновками експертів № 09-1633/2021, № 09-1931/2021, № 09-1933/2021,                    № 09-1932/2021, № 09-1937/2021 та поясненнями допитаного експерта            ОСОБА_14 , який проводив експертні дослідження, підтверджується спричинення ОСОБА_7 потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості. 
Також суд апеляційної інстанції визнав безпідставними доводи захисника у частині недопустимості висновку експерта у зв`язку з наданням рентгенівських знімків потерпілим безпосередньо експерту, оскільки такі твердження захисника заперечувались самим експертом та потерпілим, який підтвердив надання цих знімків слідчому. 
Водночас апеляційний суд не знайшов порушень у частині доводів захисника про недопустимість зібраних у справі доказів і наявності підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування та, як убачається з ухвали, дав ґрунтовні відповіді на ці доводи. 
Колегія суддів апеляційного суду проаналізувала ретельно досліджені судом першої інстанції докази та підтвердила те, що їхня сукупність доводить винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому діянні.
Колегія суддів погоджується з викладеними у судових рішеннях висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до  ст. 94 цього Кодексу, уважає їх достатньо обґрунтованими та переконливими.
Також суд апеляційної інстанції перевірив вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та вказав на те, що саме покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК, є достатнім і справедливим.
Тож, даючи оцінку доводам сторони захисту, суд апеляційної інстанції проаналізував усі встановлені судом першої інстанції обставини, зібрані у справі докази та не встановив порушень КПК, які би стали підставою для зміни чи скасування вироку.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК - містить у собі частини, визначеними цими нормами, з посиланнями на приписи закону, є обґрунтованою та вмотивованою.
Щодо доводів захисника про порушення права ОСОБА_7 на захист, то Суд зазначає про таке.
Підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом (ст. 63 Конституції України, ст. 20 КПК).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року (справа «Нечипорук і Йонкало проти України») зазначено, що «право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективний захист, наданий захисником..., є однією з основних ознак справедливого судового розгляду».
Тож право на захист передбачає можливість звернутися до адвоката, а не обов`язкове надання показань одразу після затримання. 
Як убачається з матеріалів провадження, підозрюваний ОСОБА_7 був представлений професійним адвокатом ОСОБА_6 зі стадії досудового розслідування, який і здійснював захист ОСОБА_7 протягом усього кримінального провадження.
Суд відхиляє доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не був допитаний під час досудового розслідування, оскільки захисник у касаційній скарзі не навів мотивів того, яким чином цей факт суттєво вплинув на права ОСОБА_7 , який мав змогу надати свої пояснення в подальшому.
Твердження ж захисника про те, що при здійсненні повідомлення ОСОБА_7 про підозру було порушено його право на захист через відсутність при здійсненні цієї процесуальної дії захисника, Суд уважає необґрунтованими, оскільки обставини цього кримінального провадження не є такими, що відповідно до вимог ст. 52 КПК указують на обов`язкову участь захисника, а приписи глави 22 КПК не містять будь-яких застережень про необхідність залучення захисника при здійсненні повідомлення особі про підозру.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Під час судового розгляду як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді сторонам кримінального провадження, в тому числі й стороні захисту, було забезпечено право на відстоювання своєї позиції. 
Як убачається з матеріалів провадження, суди першої та апеляційної інстанцій у відповідності до ст. 350 КПК розглянули заявлені захисником ОСОБА_6 клопотання та, з`ясувавши думки учасників провадження, відмовили у їх задоволенні, достатньо переконливо умотивувавши свої рішення.
Для забезпечення права мати достатній час та можливості для підготовки до захисту необхідно враховувати низку умов, зокрема: характер справи, її складність, стадію, на якій знаходиться кримінальне провадження, завантаженість захисників, дотримання чіткого балансу між забезпеченням права, гарантованого ст. 6(3)b Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині достатності часу, розумними строками провадження (ст. 6(1) цієї Конвенції) та інші.
Як убачається з матеріалів провадження, сторона захисту мала достатньо часу для підготовки до судових дебатів, в тому числі для ознайомлення з матеріалами справи, а тому доводи про порушення права ОСОБА_7 на захист і в цій частині не заслуговують на увагу. До того ж захисник під час касаційного розгляду підтвердив готовність захисту до судових дебатів у суді першої інстанції.
Водночас засуджений, стверджуючи під час касаційного розгляду про упередженість, на його погляд, правоохоронного органупід час здійснення досудового розслідування, взагалі не обґрунтував своїх доводів, матеріали кримінального провадження не містять з цього приводу будь-яких заяв, звернень чи скарг ОСОБА_7 до відповідних органів.
З огляду на викладене Суд не встановив порушення права ОСОБА_7 на захист.
Що стосується доводів про недопустимість як доказів протоколів слідчих експериментів із потерпілим і свідком ОСОБА_10 у зв`язку з тим, що слідчі дії проводились у кабінеті слідчого, а не на місці події, то Суд зазначає про таке.
Так, відповідно до ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
У цьому кримінальному провадженні метою слідчого експерименту було уточнення відомостей про обставини події шляхом відтворення дій під час нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 для встановлення характеру та механізму завданих ушкоджень. За цих умов проведення слідчих експериментів у кабінеті слідчого не свідчить про недопустимість складених за їх результатом протоколів, а відтак доводи захисника в цій частині є неспроможними. 
Підсумовуючи наведене, колегія суддів уважає, що матеріалами кримінального провадження підтверджено те, що висновки судів обох інстанцій про доведеність винуватості засудженого зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до  ст. 94 цього Кодексу.
Беззаперечних доводів, які би ставили під сумнів законність судових рішень, умотивованість їхніх висновків щодо наявності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого кримінального правопорушення та доведеності винуватості належними і допустимими доказами, захисник у касаційній скарзі не навів.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень, і фактично зводяться до неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом касаційного розгляду в розумінні ст. 438 КПК.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                               ОСОБА_3