ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
01 жовтня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 459/3276/24 
провадження № 61-10272св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., 
 
учасники справи: 
заявник (боржник) - ОСОБА_1 , 
суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Сидій Олег Володимирович, 
заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (стягувач), ОСОБА_2 (боржник), 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Сидія Олега Володимировича, в інтересах якого діє адвокат Кусий Андрій Васильович, на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 17 січня 2025 року у складі судді Жураковського А. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 11 липня 2025 року у складі колегії суддів Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Сидія Олега Володимировича про визнання недійсним звіту про незалежну оцінку майна, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, у якій просив: 
 
- визнати незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Сидія О. В. щодо виконання виконавчого листа № 459/2343/14-ц, виданого       01 жовтня 2015 року Червоноградським міським судом Львівської області про стягнення солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») заборгованості за кредитним договором у розмірі 300 677,32 дол. США, що еквівалентно 3 448 641,37 грн; 
 
- визнати недійсним звіт про незалежну оцінку майна, виданий 03 грудня 2024 року суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 459/2343/14-ц, виданого 01 жовтня 2015 року Червоноградським міським судом Львівської області. 
 
Свою скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Сидія О. В. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 459/2343/14-ц, виданого 01 жовтня 2015 року Червоноградським міським судом Львівської області, про стягнення солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 300 677,32 дол. США, що еквівалентно 3 448 641,37 грн. 
 
28 жовтня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Сидій О. В. прийняв постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на садовий будинок АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0,0560 га, кадастровий номер 4611800000:04:003:0003, розташовану за цією ж адресою. 
 
Цього ж дня, 28 жовтня 2024 року, приватний виконавець Сидій О. В. склав акт про відсутність боржника ОСОБА_1 (відсутність уповноваженого представника) під час проведення опису та арешту майна, вказавши, що він нібито не забезпечив приватному виконавцю доступу до описаного та арештованого майна. 
 
Проте заявою від 25 жовтня 2024 року він повідомив приватного виконавця, що не може надати доступ до описаного та арештованого майна, оскільки проходить військову службу за мобілізацією, про що надав відповідні підтверджуючі документи. У цій заяві боржник також наполягав на проведенні вказаних виконавчих дій у його присутності, зазначаючи, що протягом одного-двох місяців перебуватиме у місті Шептицькому у черговій відпустці. Однак приватний виконавець повідомив, що виконавчі дії будуть проведені без участі боржника. 
 
11 листопада 2024 року з метою проведення оцінки арештованого майна приватний виконавець Сидій О. В. прийняв постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. 
 
Згідно зі звітом про оцінку майна від 03 грудня 2024 року, складеним суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 , ринкова вартість об`єктів оцінки станом на дату оцінки становить 268 534,00 грн (без урахування податку на додану вартість), з яких: 136 600,00 грн - вартість садового будинку; 132 934,00 грн - вартість земельної ділянки. 
 
Вважає, що визначення вартості майна боржника проведено з недотриманням вимог Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (далі - Національний стандарт № 1), Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442 (далі - Національний стандарт № 2), та без належного ознайомлення оцінювача із садовим будинком, зокрема його внутрішнього огляду, що вплинуло на достовірність оцінки та, відповідно, може призвести до реалізації описаного та арештованого нерухомого майна за зниженою ціною. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Червоноградський міський суд Львівської області ухвалою від 17 січня 2025 року скаргу ОСОБА_1 задовольнив. 
 
Визнав противоправними дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Сидія О. В. щодо визначення оціночної вартості нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , а саме: земельної ділянки площею 0,0560 га та садового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до звіту про оцінку майна від 03 грудня 2024 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання ОСОБА_3 . 
 
Визнав недійсними результати оцінки вартості нерухомого майна боржника, а саме земельної ділянки площею 0,0560 га та садового будинку АДРЕСА_1 , викладеної у звіті про оцінку майна від 03 грудня 2024 року, в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1. 
 
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції керувався тим, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа (сам виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності) здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців. 
 
Оскарження дій приватного виконавця з визначення вартості майна безпосередньо до суду може мати місце у випадку порушення саме приватним виконавцем процедури визначення вартості майна. У разі незгоди сторони виконавчого провадження саме із результатами оцінки застосуванню підлягають також положення Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». 
 
Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. 
 
Із висновку про вартість майна боржника, а саме земельної ділянки площею 0,0560 га та садового будинку АДРЕСА_1 , відомо, що оцінювання проведено шляхом застосування порівняльного методу без доступу до об`єкта для встановлення його реального технічного стану. 
 
Отже, оцінювач здійснив припущення щодо стану об`єкта оцінки, прийнятого в розрахунках на підставі зовнішнього огляду майна. 
 
Всупереч вимогам чинного законодавства оцінка майна проведена без огляду земельної ділянки та садового будинку, більше того у звіті оцінювач не навів відповідних пояснень про неможливість особистого огляду об`єкта дослідження та не зазначив обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки, здійсненої без особистого огляду, що є порушенням пункту 56 Національного стандарту № 1 та частин першої, шостої статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». 
 
За наведених обставин приватний виконавець неправомірно взяв до уваги висновки за результатами проведеної експертної оцінки. 
 
Суд вважав необґрунтованими посилання приватного виконавця на те, що ОСОБА_1 мав право звернутися із клопотанням про визначення рецензування звіту про оцінку майна, зазначивши, що боржник був позбавлений можливості здійснити рецензування звіту для неупередженого критичного розгляду оцінки майна і, відповідно, підтвердження або спростування наявності порушень під час проведення оцінки, оскільки він перебуває на військовій службі, про що неодноразово повідомляв приватного виконавця. 
 
Львівський апеляційний суд постановою від 11 липня 2025 року апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Сидія О. В. залишив без задоволення, а ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області                            від 17 січня 2025 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції за результатами розгляду скарги по суті є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що після ознайомлення з результатами оцінки майна ОСОБА_1 не скористався законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки - рецензування звіту з оцінки, не заслуговують на увагу, оскільки однією із форм оцінки майна є рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному нормативно-правовими актами з оцінки майна. 
 
Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Водночас  Закон України «Про виконавче провадження» не містить обов`язку приватного виконавця здійснювати рецензування звіту про оцінку майна, здійснену суб`єктом оціночної діяльності. Отже, таке рецензування не є обов`язковим. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У серпні 2025 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Сидій О. В. через представника Кусия А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 17 січня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 липня         2025 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця відмовити у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду               від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16, від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16 та у постановах Верховного Суду від 28 травня 2019 року у справі № 905/2458/16, від 29 квітня 2020 року у справі № 826/6706/18, від 27 серпня 2020 року у справі № 295/11078/14, від 11 березня 2021 року у справі № 755/6875/18, від 26 липня 2021 року у справі № 757/33710/14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази       (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу приватний виконавець мотивував тим, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців. 
 
Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. 
 
У разі неможливості з об`єктивних причин проведення особистого огляду оцінювачем об`єкта оцінки та наявності наданих замовником необхідних вихідних даних для проведення оцінки майна оцінювач має право провести оцінку без особистого огляду із обов`язковим зазначенням про це у звіті про оцінку. 
 
Одночасно із зобов`язанням зазначити про це у звіті про оцінку оцінювач зобов`язаний зробити застереження про те, що у разі наявності в об`єкта оцінки певних ознак, що підтверджують інший, ніж було описано в звіті про оцінку, фізичний, функціональний стан, результати оцінки можуть бути визнані недостатньо об`єктивними, тому що вони ґрунтувалися на припущенні оцінювача про інший, ніж виявилося насправді, стан об`єкта оцінки. 
 
Суди першої та апеляційної інстанцій не надали належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам та залишили поза увагою те, що звіт про оцінку майна від 03 грудня 2024 року містить припущення та обмежувальні умови. У цьому звіті суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_3 , серед іншого, зазначила, що з огляду на належність об`єкта оцінки фізичній особі, відсутність рішення суду про примусове проникнення у приміщення об`єкта оцінки, небажання боржника (відсутність його на момент огляду), про що складено відповідний акт приватного виконавця від 28 жовтня 2024 року, оцінювач прийняв технічний стан об`єкта оцінки на рівні - доброго. У випадку відмінності технічного стану об`єкта оцінки, прийнятого в розрахунках, від фактичного технічного стану, в якому перебуває об`єкт оцінки, та допуску оцінювача для огляду (фотофіксації) внутрішніх приміщень результат оцінки може бути переглянутий. Фотоматеріали представлені у цьому звіті виключно з метою ілюстрації. 
 
Крім того, у разі незгоди із результатами оцінки майна боржник мав право звернутися із клопотанням про визначення рецензування звіту про оцінку майна, однак із такими вимогами у спосіб, визначений законом, не звертався. 
 
Отже,  ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що визначена в оспорюваному звіті вартість майна є заниженою порівняно з ринковою, а наведені у скарзі доводи є лише припущенням про ймовірну невідповідність цієї оцінки про вартість описаного та арештованого майна та не можуть братися судом до уваги. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У серпні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк»подало відзив на касаційну скаргу, у якому просило задовольнити цю скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є незаконними та не відповідають фактичним обставинам справи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 14 серпня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Червоноградського міського суду Львівської області. 
 
03 вересня 2025 року матеріали справи № 459/3276/24 надійшли до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 18 вересня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
На виконанні приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Сидія О. В. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 459/2343/14-ц, виданого 01 жовтня 2015 року Червоноградським міським судом Львівської області про стягнення солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 300 677,32 дол. США, що еквівалентно 3 448 641,37 грн (а. с. 122-125). 
 
19 вересня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Сидій О. В. прийняв постанову про арешт майна боржника  ОСОБА_1 (а. с. 132, 133). 
 
21 жовтня 2024 року приватний виконавець Сидій О. В. надіслав на адресу ОСОБА_1 вимогу № 13777, якою зобов`язував боржника бути присутнім / забезпечити явку повноважного представника 28 жовтня 2024 року о 10:30 год за адресою: АДРЕСА_1 , для надання виконавцю доступу до нерухомого майна з метою проведення його опису та арешту (а. с. 136, 137). 
 
28 жовтня 2024 року за адресою розташування нерухомого майна боржника встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою у визначений час був відсутній, доступ до нерухомого майна не забезпечив, про що складено відповідний акт приватного виконавця від 28 жовтня 2024 року (а. с. 138, 139). 
 
Цього ж дня, 28 жовтня 2024 року, приватний виконавець Сидій О. В. прийняв постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на садовий будинок АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0,0560 га, кадастровий номер 4611800000:04:003:0003, розташовану за цією ж адресою (а. с. 140-142). 
 
11 листопада 2024 року з метою проведення оцінки арештованого майна приватний виконавець Сидій О. В. прийняв постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ОСОБА_3  для участі у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (а. с. 143, 144). 
 
Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна від 03 грудня 2024 року, складеним суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 , у якому міститься висновок про вартість майна, ринкова вартість об`єктів оцінки станом на дату оцінки становить 268 534,00 грн (без урахування податку на додану вартість), з яких: 136 600,00 грн - вартість садового будинку; 132 934,00 грн - вартість земельної ділянки (а. с. 27-54). 
 
06 грудня 2024 року приватний виконавець Сидій О. В. надіслав на електронну адресу ОСОБА_1 висновок про вартість майна, а 10 грудня 2024 року - звіт про незалежну оцінку майна (а. с. 24-26). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
У пункті 27 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця. 
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. 
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
 
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження. 
 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
 
Згідно з пунктом 15 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної   діяльності - суб`єктів господарювання. 
 
Для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець приймає постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання. Експертом або спеціалістом може бути будь-яка дієздатна особа, яка має необхідні знання, кваліфікацію та досвід роботи у відповідній галузі. Експерт або спеціаліст зобов`язаний надати письмовий висновок, а суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання - письмовий звіт з питань, що містяться у постанові, протягом                      15 робочих днів з дня ознайомлення з постановою виконавця. Цей строк може бути продовжений до 30 робочих днів за погодженням з виконавцем. Експерт або спеціаліст зобов`язаний надавати усні рекомендації щодо дій, які виконуються в його присутності (частини перша-третя статті 20 Закону України «Про виконавче провадження»). 
 
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18), від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16 (провадження № 14-187цс19), на які посилався заявник у касаційній скарзі, зробила висновок, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно    особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців. 
 
Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». 
 
Оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (стаття 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). 
 
Відповідно до частин першої, шостої статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. 
 
За положеннями статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» замовники оцінки повинні забезпечити доступ об`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним (замовником) необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. 
 
Національний стандарт № 1 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах. 
 
У пунктах 15, 16 Національного стандарту № 1 передбачено, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. 
 
Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки. 
 
Згідно з пунктом 52 Національного стандарту № 1 оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків. При цьому оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов`язані з об`єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки. 
 
У пунктах 50-55 Національного стандарту № 1 визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна. 
 
Національний стандарт № 2 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу. 
 
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади. 
 
Згідно з пунктом 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки. 
 
У пункті 51 Національного стандарту № 1 передбачено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). 
 
Згідно з пунктом 56 Національного стандарту № 1 звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість. 
 
Суди мають враховувати, що суб`єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. 
 
У статті 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, а згідно з частиною другою цієї статті оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. 
 
Враховуючи викладене, чинним законодавством України передбачено підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема недостовірності чи необ`єктивності оцінки майна) ним своїх обов`язків. 
 
Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). 
 
Системний аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. 
 
Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. 
 
Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів. 
 
Подібні за змістом висновки висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18), а також у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 168/828/16 (провадження № 61-21793св18), від 07 лютого 2024 року у справі № 607/12426/18 (провадження № 61-4767св23), від 10 вересня 2024 року у справі № 754/10703/22 (провадження № 61-9923св24). 
 
Задовольняючи скаргу, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що оцінка майна проведена без огляду земельної ділянки та садового будинку, у звіті оцінювач не навів відповідних пояснень про неможливість особистого огляду об`єкта дослідження та не зазначив обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки, здійсненої без особистого огляду, що є порушенням пункту 56 Національного стандарту № 1 та частин першої, шостої статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». 
 
Колегія суддів Верховного Суду не може погодитися із наведеними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке. 
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
 
Верховний Суд у постанові від 24 липня 2024 року у справі № 643/19696/19 (провадження № 61-17805ск23) зазначив, що боржник був обізнаний про відкриття виконавчого провадження, арешт та оцінку належного йому майна з метою його примусової реалізації для погашення боргу перед позикодавцем, у звіті оцінювача містяться дані про огляд суб`єктом оціночної діяльності об`єкта оцінки, у розділі «Припущення і обмежувальні умови» містяться застереження і припущення щодо використання результатів оцінки (у зв`язку з неповним оглядом об`єкта). Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що та обставина, що приватний виконавець здійснив опис, арешт та оцінку квартири без проникнення до неї, не є безумовною підставою для задоволення скарги, оскільки доступу приватного виконавця до квартири боржник не забезпечив, ухилявся від виконання судового рішення. При цьому відсутність даних про внутрішній огляд об`єкта оцінки не є безумовною підставою для визнання протиправними дій виконавця щодо оцінки майна боржника. За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні скарги, проте не врахував, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. За своєю суттю ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим. Оскільки боржник під час розгляду його скарги в суді першої інстанції не надав належних доказів недостовірності звіту про оцінку майна, впливу недоліків проведення огляду об`єкта оцінки на результат такої оцінки, відсутні підстави для висновку про наявність порушеного права боржника, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні його скарги в порядку судового контролю за виконанням судових рішень. 
 
У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою те, що оцінка майна проводилася на виконання судового рішення, а тому приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Сидій О. В. відповідно до вимог закону прийняв постанову про залучення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна. 
 
Також матеріали виконавчого провадження містять докази того, що приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Сидій О. В. вчинив всі необхідні дії для повідомлення боржника  ОСОБА_1 про хід виконавчого провадження, у тому числі про проведення оцінки майна та про результати проведеної оцінки. 
 
Під час підготовки звіту про оцінку майна, а саме земельної ділянки та садового будинку, суб`єкт господарювання встановив всі економічно-планувальні характеристики майна, місце розташування оцінюваних об`єктів, підібрав аналоги, які мають схожу площу з об`єктами оцінки та розташовані у місті Червонограді Львівської області. При цьому у звіті про оцінку майна від 03 грудня 2024 року містяться застереження і припущення щодо використання результатів, а також наведено опис проведених коригувань за порівняльним підходом, зокрема зазначено, що з огляду на належність об`єкта оцінки фізичній особі, відсутність рішення суду про примусове проникнення у приміщення об`єкта оцінки, небажання боржника (відсутність його на момент огляду), про що складено відповідний акт приватного виконавця від 28 жовтня 2024 року, оцінювач прийняв технічний стан об`єкта оцінки на рівні - доброго; у випадку відмінності технічного стану об`єкта оцінки, прийнятого в розрахунках, від фактичного технічного стану, в якому перебуває об`єкт оцінки, та допуску оцінювача для огляду (фотофіксації) внутрішніх приміщень, результат оцінки може бути переглянутий. Фотоматеріали представлені у цьому звіті виключно з метою ілюстрації. 
 
Посилаючись на те, що оцінка спірного нерухомого майна була проведена з порушенням норм чинного законодавства, зокрема у зв`язку з тим, що суб`єкт оціночної діяльності не здійснював огляду нерухомого майна, що безпосередньо вплинуло на визначення його вартості, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, щоприватний виконавець повідомляв боржника про заплановані виконавчі дії, а також просив надати доступ до спірних об`єктів нерухомості. У зв`язку з тим, що скаржник не надав доступу до спірного майна, оцінка майна здійснювалася за порівняльним підходом. 
 
Водночас Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» однією із форм оцінки майна є рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна. 
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). 
 
Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), якщо зазначена оцінка погоджується, затверджується або приймається органом державної влади або органом місцевого самоврядування, є обов`язковим. 
 
Тобто Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачає, що однією із форм оцінки майна є рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає у їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна. 
 
Отже, рецензування звіту з оцінки є законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки, який у межах виконавчого провадження дозволяв швидко та ефективно захистити права боржника. 
 
Водночас Закон України «Про виконавче провадження» не містить обов`язку приватного виконавця здійснювати рецензування звіту про оцінку майна, здійснену суб`єктом оціночної діяльності. 
 
Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 826/6706/18 (провадження № К/9901/59534/18), від 27 серпня 2020 року у справі № 295/11078/14 (провадження № 61-2646св19), від 11 березня 2021 року у справі № 755/6875/18 (провадження № 61-8091св20), від 26 липня 2021 року у справі № 757/33710/14 (провадження № 61-6879св21), на які посилався заявник у касаційній скарзі. 
 
Отже, приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Сидій О. В. під час вчинення виконавчих дій щодо визначення вартості описаного та арештованого майна, зокрема під час визначення суб`єкта оціночної діяльності, доручення йому подати звіт про оцінку майна та повідомлення сторін виконавчого провадження про вартість майна діяв у межах наданих йому повноважень, у порядку та у спосіб, що визначені чинним законодавством України. 
 
Водночас боржник  ОСОБА_1 , ознайомившись зі звітом про оцінку спірного майна, не скористався законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки - рецензуванням звіту з оцінки нерухомого майна. Тобто  ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що вартість майна, визначена в оспорюваному звіті, є заниженою порівняно з ринковою, а наведені скаржником доводи є лише припущенням про ймовірну невідповідність цієї оцінки про вартість описаного та арештованого майна, у зв`язку з чим такі доводи не могли бути взяті судами попередніх інстанцій до уваги. 
 
З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про задоволення вимог скарги, оскільки дії приватного виконавця щодо оцінки майна, в тому числі щодо повідомлення боржника про її результати, відповідали положенням частин першої-третьої, п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження». 
 
Крім того, колегія суддів враховує те, що  ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що його права чи свободи як боржника були порушені діями приватного виконавця щодо організації і проведення оцінки спірного майна в межах виконавчого провадження, що є самостійною підставою відмови у задоволенні його скарги в порядку судового контролю за виконанням судового рішення. 
 
Схожі за змістом висновки у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 643/19696/19 (провадження                № 61-17805св23). 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. 
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні скарги. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Сидія Олега Володимировича, в інтересах якого діє адвокат Кусий Андрій Васильович, задовольнити. 
 
Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 17 січня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 липня 2025 року скасувати і ухвалити нове рішення. 
 
У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Сидія Олега Володимировича про визнання недійсним звіту про незалежну оцінку майна відмовити. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Суддя-доповідач   	Є. В. Петров  	
Судді 	А. І. Грушицький  	
 	А. А. Калараш   	
 	І. В. Литвиненко   	
 	В. В. Сердюк