РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/22972/24
Провадження № 22-ц/4815/1006/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів:  Боймиструка С.В., Шимківа С.С.
секретар судового засідання: Хлуд І.П.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1  
відповідач:  ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філіпов Микола Михайлович

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 травня 2025 року, ухваленого в складі судді Кучиної Н.Г., дата виготовлення повного тексту рішення 06.05.2025 року, у справі № 569/22972/24, 

в с т а н о в и в: 
У листопаді 2024 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філіпов Микола Михайлович про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мама, ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_4 склала заповіт від 16 липня 2012 року яким все своє майно заповідала дочці, ОСОБА_3 та онуці, ОСОБА_5 , в рівних долях.
Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшла 1/3 квартири АДРЕСА_1 . Квартира належала на праві приватної спільної сумісної власності померлій ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (нині ОСОБА_7 ) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 квітня 1993 року, виданого Рівненською міською радою народних депутатів.
Згідно спадкової справи № 9/20230 ОСОБА_2 06 вересня 2023 року звернулася до нотаріyca із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабусі. У заяві зазначила, що спадкове майно після смерті бабусі прийняла і ним користується, оскільки проживає в успадкованій квартирі.
На підтвердження місця проживання за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_2 , надала паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 23 червня 2016 року.
18 вересня 2023 року ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом (реєстр. № 395 (спадкова справа № 9/20230) на 1/8 частки спадкового майна, яке складається з 1/3 квартири в АДРЕСА_2 .
Вказує, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини постійно не проживала разом із спадкодавцем, оскільки проживала за кордоном. Заяву про прийняття спадщини подала зі спливом шестимісячного строку. 
Просив суд визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 вересня 2023 року /реєстр. № 395/ у спадковій справі 9/2003 /реєстр. № 70505490/, виданого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М. на ім`я ОСОБА_2 на 1/8 частки спадкового майна, яке складається з 1/3 частки квартири в АДРЕСА_2 ; судові витрати покласти на відповідача.
  Рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філіпов Микола Михайлович про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, в зв`язку з невідповідністю його висновків обставинам справи та нормам матеріального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно витлумачив норму  статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» . Вважає, що зазначеним Законом не регулюється право осіб за межами України. Заявник зауважує, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає встановлення фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, які можуть бути відмінними один від одного.
Крім того, судом не враховано порушення його прав як спадкоємця за законом, оскільки у разі спадкування за законом, розмір обов`язкової частки становить спадкового майна, а не 1/12 частки квартири, як зазначено у Свідоцтві.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Статтею 352ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що стверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 26 квітня 1993 року, виданого Фондом державно-комунального майна міської Ради народних депутатів в м. Рівне (а.с. 17).
Відповідно до заповіту, посвідченого 16.07.2012 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук В.М, зареєстрованого в реєстрі № 658, ОСОБА_4 заповідає все своє майно ОСОБА_3 та ОСОБА_10 в рівних долях. (а.с. 15)
Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09.11.2022 року за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано по 1/3 частки у спірній квартирі. (а.с.18, 19)
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 16).
Після її смерті відкрилась спадщина. Спадкоємцями за заповітом є ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_2 (внучка) та ОСОБА_1 , який має право на обов`язкову частку у спадщині.
Згідно заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 10.04.2023 року, поданих приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Філіпову М.М. спадкове майно після смерті ОСОБА_4 вони приймають. (а.с. 20, 21)
06.09.2023 року ОСОБА_2 також подала заяву приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Філіпову М.М. про прийняття спадкового майна, яке складається з квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 24, 25)
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М. спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 є ОСОБА_2 , яка спадкує 1/8 частку спадкового майна, ОСОБА_3 , яка спадкує 1/8 частку спадкового майна, ОСОБА_1 , який спадкує 1/12 частку спадкового майна, що складає 1/3 частки спірної квартири. (а.с. 27)
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно ч. 1 ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно ч.1,2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України). 
Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Тобто, навіть у випадку невжиття спадкоємцем будь-яких дій для прийняття спадщини чи незнання про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв спадщину. У такого спадкоємця відсутній обов`язок у шестимісячний строк подавати заяву про прийняття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.
У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі  № 2- 1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи 9частина перша статті 76 ЦПК України).
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Доводи апеляційної скарги про те, що на момент відкриття спадщини ОСОБА_2 постійно не проживала разом із бабусею, оскільки неодноразово виїжджала за кордон не заслуговують на увагу, оскільки періодичне перебування за кордоном не вказує про наявність у неї іншого постійного місця проживання. Крім того, доказами, які містяться в матеріалах справи, підтверджено, що відповідач від`їжджала зі спірної квартири, яка належить їй на праві спільної часткової власності, повертається також у спірну квартиру. Іншого житла не мала.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 грудня 2019 року в справі № 716/309/14-ц (провадження № 61-23817св18), спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу частини третьої  статті 1268 ЦК України.
За таких обставин, установивши, що відповідач прийняла відповідну спадщину в силу прямої дії норми матеріального права за частиною третьою статті 1268 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність порушених прав чи інтересів позивача через видачу для відповідача Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2023 року.
Інші доводи апеляційної скарги, були предметом дослідження суду першої інстанції, а тому не потребують додаткового обґрунтування.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.367,368,375,381-384,389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Рівненського міського суду Рівненської області від 05 травня 2025 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 20 листопада 2025 року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Боймиструк С.В.

Шимків С.С.