ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                             
 
22 жовтня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 447/117/24
провадження № 61-244св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Герея Олександра Дмитровича на постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року, ухвалену у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особах Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування.
 
Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що 04 серпня 2015 року слідчим відділом Жидачівського відділу поліції Головного управління національної поліції         у Львівській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) внесено відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015140200000725 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України. 08 квітня 2016 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, а 29 червня 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12015140200000725 скеровано до суду для розгляду по суті.
Вказував, що вироком Миколаївського районного суду Львівської області                    від 20 березня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року, його визнано невинуватим та виправдано у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України. Вважав, що судовими рішеннями встановлено незаконність щодо нього дій органу досудового розслідування                               і прокуратури. При цьому під слідством та судом він перебував з 04 серпня 2015 року до 08 вересня 2023 року, тобто 8 років 1 місяць 5 днів, а саме повних 97 місяців.
Стверджував, що, перебуваючи під слідством та судом протягом такого часу, він зазнав моральної шкоди, глибоких і тривалих душевних страждань через: істотну зміну звичного способу життя, пов`язану з участю у кримінальному провадженні та судовому розгляді; обмеження у зміні місця перебування і проживання, що створило перешкоду для вивезення (супроводу) дружини з дітьми за кордон, особливо на початку воєнного стану, й поставило під загрозу їх життя і здоров`я; обмеження займатися трудовою діяльністю в обраному на власний розсуд місці в Україні та за її межами, що поставило сім`ю в тяжке матеріальне становище, яке станом на цей час не вдалося відновити до належного рівня.
Посилаючись на частину третю статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач вказував, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Частиною першою статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2024 року мінімальна заробітна плата установлена у місячному розмірі 7 100,00 грн. Отже, внаслідок незаконних дій відповідачів розмір моральної шкоди склав 688 700,00 грн (97 місяців х 7100,00 грн). 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Держави Україна у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування і прокуратури, 688 700,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 24 червня                         2024 року, ухваленим у складі суді Головатого А. П., позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування і прокуратури в розмірі 704 000,00 грн.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Судовий збір компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, характер незаконних дій працівників органу прокуратури та досудового слідства, ступінь негативного впливу на життя позивача, факт безпідставного кримінального переслідування, тривалість кримінального провадження, вимоги розумності, справедливості, а також співмірності, та дійшов висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди слід визначити у сумі 704 000,00 грн, що буде не більш ніж достатнім, для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призвести до збагачення позивача за рахунок держави.
Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції встановив, що позивач перебував під слідством та судом 88 місяців та 25 днів, урахував, що мінімальний розмір моральної шкоди не може бути менше 8 000,00 грн за один місяць. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року апеляційні скарги керівника Львівської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора задоволено.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 червня 2024 року скасовано.
Постановлено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особах ДКС України, Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування і прокуратури                                                у кримінальному провадженні № 12015140200000725, відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції врахував, що позивач у позовній заяві не вказав, що в цей самий період здійснювалось досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 12015090210000298 від 12 листопада 2015 року та № 12016090170000013 в яких він перебував під вартою у період з 26 березня 2016 року до 25 травня 2016 року та         з 26 травня 2016 року до 27 жовтня 2016 року, за результатами судового розгляду яких постановлено обвинувальні вироки Галицьким районним судом Івано-Франківської області від 10 лютого 2022 року у справі № 345/199/19 та Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області від 12 червня 2020 року у справі № 345/1815/16-к, які набрали законної сили.
 
Суд апеляційної інстанції вважав безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 зазнав моральної шкоди, глибоких і тривалих душевних страждань та інших обмежень у реалізації особистих прав та свобод внаслідок здійснення досудового розслідування саме кримінального провадження № 12015140200000725, запобіжні заходи у якому до нього не застосовувались, негласні слідчі (розшукові) дії не проводились.
При цьому апеляційний суд врахував, що ОСОБА_1 у межах кримінального провадження № 12016140200000254 добровільно надав слідчому показання про обставини вчинення ним та у групі з ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, що зазначено в обвинувальному акті у кримінальному провадженні № 12015140200000725, (за яким постановлено виправдувальний вирок), та визнав вину у скоєному, вчинивши добровільну самообмову, яка сприяла незаконному притягненню до кримінальної відповідальності.
Суд апеляційної інстанції врахував правові висновки Верховного Суду, викладені        у постанові від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16-ц (провадження                                 № 61-42166св18).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У січні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Герей О. Д. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду        від 02 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
10 січня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження                           у справі, витребувано її матеріали із Миколаївського районного суду Львівської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
05 вересня 2025 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду               у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 759/7200/21 (провадження № 61-329св24).
 
Суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини четвертої статті 1176 ЦК України.
 
Заявник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, якщо особа незаконно перебувала під слідством та судом за вчинення кримінальних правопорушень, що їх не вчиняла, і була виправдана, а одночасно, у той самий період, законно перебувала під слідством та судом в інших кримінальних провадженнях по обвинуваченню в інших кримінальних правопорушеннях, та за їх вчинення була засуджена, то ця обставина виключає завдання такій особі моральної шкоди, не мають значення її душевні страждання від незаконних дій органів досудового розслідування і прокуратури у кримінальному провадженні про обвинувачення, у якому особа виправдана.
Уважає, якщо особа повністю реабілітована у конкретному кримінальному провадженні, то має право на відшкодування, зокрема моральної шкоди. 
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, суди попередніх інстанцій встановили, що на підставі вироку Миколаївського районного суду від 20 березня 2023 року, який набрав законної сили, позивач повністю реабілітований                                     у кримінальному провадженні №12015140200000725.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу 
У січні 2025 року представник Львівської обласної прокуратури Кульчицький Є. Г. подав відзив, у якому просив касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Герея О. Д. залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, як таку, що ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права. 
 
Звертає увагу, що згідно з положеннями частини шостої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» сама по собі наявність виправдувального вироку стосовно позивача не призводить до безумовного та автоматичного обов`язку відшкодувати шкоду.
 
ОСОБА_1 у межах кримінального провадження № 12016140200000254, добровільно надав слідчому показання про обставини вчинення ним та у групі                     з ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, яке зазначено в обвинувальному акті, та визнав вину                       у скоєному, вчинивши самообмову, яка сприяла незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, а тому суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для задоволення позовних вимог.
 
У січні 2025 року представник Офісу Генерального прокурора за довіреністю  Бублієв Д. О. подав відзив, у якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Герея О. Д., а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, як таку, що ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
04 серпня 2015 року слідчий відділ Жидачівського відділу поліції Стрийського відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області вніс відомості до ЄРДР за № 12015140200000725 за фактом вчинення крадіжки господарських товарів з проникненням у приміщення магазину у с. Антонівка Жидачівського району Львівської області, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України.
23 червня 2016 року кримінальне провадження № 12015140200000725 об`єднано                  з кримінальним провадженням № 12015140200001074 від 24 листопада 2015 року за фактом вчинення 24 листопада 2015 року крадіжки електроінструментів з магазину «Електроінструменти», що на АДРЕСА_1 , та з кримінальним провадженням № 12016140200000254 від 17 березня 2016 року за фактом вчинення крадіжки господарських інструментів 16 березня 2016 року з магазину «Універсал», що на АДРЕСА_2 .
 
Згідно з протоколом допиту як підозрюваного від 08 квітня 2016 року             ОСОБА_1 , у присутності свого захисника у межах кримінального провадження № 12016140200000254, без застосування фізичного чи психологічного примусу, добровільно надав слідчому показання про обставини вчинення ним та у групі                      з ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, яке зазначено в обвинувальному акті у кримінальному провадженні № 12015140200000725. 
 
Слідчим, за погодженням із прокурором, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 185 КК України, та 29 червня 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12015140200000725 про обвинувачення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за частиною третьою статті 185 КК України скеровано для розгляду до Жидачівського районного суду Львівської області.
 
Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 20 березня                      2023 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду                          від 05 вересня 2023 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано            у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України (кримінальне провадження № 12015140200000725).
 
Встановлено, що відносно ОСОБА_1 здійснювалось досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 12015090210000298 від 12 листопада 2015 року та № 12016090170000013 від 05 січня 2016 року. ОСОБА_1 перебував під вартою у період з 26 березня 2016 року до 25 травня 2016 року та з 26 травня 2016 року до 27 жовтня 2016 року. За результатами судового розгляду вказаних кримінальних проваджень постановлено обвинувальні вироки Галицьким районним судом Івано-Франківської області від 10 лютого 2022 року у справі № 345/199/19 та Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області від 12 червня 2020 року у справі № 345/1815/16-к, які набрали законної сили.
Слідчий відділ Рогатинського відділу поліції Тисменицького відділу поліції Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015090210000298                    від 12 листопада 2015 року за фактом вчинення ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_2 та його батьком ОСОБА_3 12 листопада 2015 року,            17 листопада 2015 року та 31 грудня 2015 року крадіжок господарських інструментів та продовольчих товарів із магазинів у смт. Букачівці Рогатинського району Івано-Франківської області, за частиною третьою статті 185 КК України.
 
Вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого     2022 року, який ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 червня                2022 року залишено без змін, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано винними за частиною третьою статті 185 КК України та засуджено до позбавлення волі із застосуванням статті 75 КК України.
 
Встановлено що у межах кримінального провадження № 12015090210000298           від 12 листопада 2015 року стосовно фігурантів проводились негласні слідчі (розшукові) дії, обшуки, копії протоколів яких в порядку статті 93 КПК України використані як докази у об`єднаному кримінальному провадженні № 12015140200000725.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Герея О. Д. не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
 
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
 
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
 
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадках, зазначених у статті 2 цього Закону, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
 
Згідно з частиною четвертою статті 1176 ЦК України фізична особа, яка в процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
 
Під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного.
 
Суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки         у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.
 
Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказів на підтвердження того, що самообмова стала наслідком застосування до ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів, позивач                            не надав, суд їх не встановив.
 
Доказів того, що органи слідства вчиняли щодо позивача примус щодо самообмови, немає. 
 
Встановлено що у межах кримінального провадження № 12015090210000298 стосовно фігурантів проводились негласні слідчі (розшукові) дії, обшуки, копії протоколів яких в порядку статті 93 КПК України використані як докази у об`єднаному кримінальному провадженні № 12015140200000725.
 
З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 під час досудового слідства та протягом судового розгляду давав показання на підтвердження своєї вини й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована у матеріалах кримінального провадження № 12016140200000254 від 23 червня 2016 року, яке об`єднано з кримінальним провадженням №12015140200000725 від 04 серпня 2015 року.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 30 травня 2022 року у справі № 311/719/19 (провадження № 61-17808св21), від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16-ц (провадження № 61-42166св18) щодо застосування частини четвертої статті 1176 ЦК України.
 
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 761/14074/18 зроблено висновок про те, що відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
 
Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб.
 
При розгляді та дослідженні вказаного питання суд повинен ураховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у наведеній вище нормі права фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.
Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду                        від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18 (провадження № 61-18442св19).
 
Доказів на підтвердження того, що самообмова в межах кримінального провадження № 12016140200000254, яке було об`єднано з кримінальним провадженням №12015140200000725, а потім виділено в окреме провадження,   стала наслідком застосування до ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів, позивач не надав.
Доводи касаційної скарги про те, що якщо особа повністю реабілітована у конкретному кримінальному провадженні, тому має право на відшкодування, зокрема моральної шкоди, колегія суддів до уваги не приймає. 
 
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, суди попередніх інстанцій встановили, що на підставі вироку Миколаївського районного суду від 20 березня 2023 року, який набрав законної сили, позивач виправданий у кримінальному провадженні №12015140200000725. При цьому запобіжний захід у рамках цього кримінального провадження ОСОБА_1 не обирався.
 
Апеляційний суд вірно вказав, що ОСОБА_1 , у межах іншого кримінального провадження № 12016140200000254, яке було об`єднано з кримінальним провадженням №12015140200000725, а потім виділено в окреме провадження,  добровільно надав слідчому показання про обставини вчинення ним та у групі                         з ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, яке зазначено в обвинувальному акті, за яким в подальшому особу було виправдано, та визнав вину у скоєному, вчинивши самообмову, яка сприяла незаконному притягненню до кримінальної відповідальності.
 
При цьому апеляційним судом встановлено, що первинно розслідування велося за об`єднаним кримінальним провадженням. А відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» можливе лише при повній реабілітації.
 
З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 час досудового слідства у кримінальному провадженні № 12016140200000254, яке було об`єднано з кримінальним провадженням №12015140200000725, а потім виділено в окреме провадження, давав показання на підтвердження своєї вини й така самообмова була добровільною та зафіксована в матеріалах кримінального провадження                       № 12016140200000254.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 
 
Оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                                    не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Герея Олександра Дмитровича залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року залишити                        без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,       є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
                                                                                                        Б. І. Гулько

 
                                                                                                        Г. В. Коломієць

 
                                                                                                        Р. А. Лідовець