УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 127/29300/23
провадження № 51 - 3509 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 09 червня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 12023020020000695 по обвинуваченню 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 
встановив:
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2021 року призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі. Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 30 липня 2023 року о 21:22 год на спеціальну лінію 102 надійшло повідомлення - домашнє насильство за адресою: АДРЕСА_1 , на яке виїхав екіпаж Управління патрульної поліції у Вінницькій області (далі - УПП у Вінницькій області) Юнкер-108 у складі інспектора батальйону УПП у Вінницькій області ОСОБА_6 та поліцейського батальйону УПП у Вінницькій області ОСОБА_7 , які були у форменому одязі, екіпірованими спеціальними засобами, табельною вогнепальною зброєю та закріпленими нагрудним жетоном із зображенням спеціального номеру. На місці виклику вони побачили ОСОБА_5 , який поводив себе досить агресивно та на прохання заспокоїтись не реагував.
У ході спілкування та під час з`ясування обставин виклику ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання, розуміючи, що ОСОБА_6 являється працівником правоохоронного органу, виконує свої службові обов`язки, взявши правою рукою з серванту керамічний чайник, наніс один удар в ліву потиличну ділянку голови ОСОБА_6 . Внаслідок цих дій у останнього були виявлені легкі тілесні ушкодження.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 09 червня 2025 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року - без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що апеляційний суд:
?          формально перерахував фактичні обставини, не надав належної оцінки відсутності безперервної відефіксації поліцейськими протиправної поведінки ОСОБА_5 . Зауважує, що оскільки відеозаписи в ході апеляційного розгляду не досліджувалися, тому їм не могла бути надана інша оцінка;
?          залишив поза увагою встановлені експертизою тілесні ушкодження, отримані ОСОБА_5 та не співставив їх нанесення з локалізацією слідів крові та залишків предметів у кімнаті. Не надано оцінки іншому кримінальному провадженню за наслідками отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_5 ;
?          безпосередньо не дослідив докази, які місцевий суд поставив під сумнів та порушив вимоги ч. 2 ст. 404, п. 3 ч. 1 ст. 409 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України);
?          не врахував практику Верховного Суду.
Ухвала суду апеляційної інстанції є невмотивованою та не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційної скарги сторони захисту, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Разом з тим, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, послався на докази, які досліджені під час судового розгляду, сукупності яких у вироку надана належна оцінка.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, цей суд встановив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, підтверджується також іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу затримання від 31 липня 2023 року, відповідно до якого 30 липня 2023 року о 22:40 год був затриманий ОСОБА_5 ; даними протоколу огляду місця події від 30 липня 2023 року, відповідно до якого оглянутий будинок АДРЕСА_2 , в ході якого зафіксована обстановка в приміщенні та на прилеглій території, в коридорі на поверхні штори та на ліжку в одній з кімнат на дивані була виявлена речовина бурого кольору, на підлозі був виявлений розбитий чайник зі слідами речовини бурого кольору; даними протоколів слідчих експериментів від 31 липня 2023 року із потерпілим ОСОБА_6 та свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , під час проведення яких останні розповіли про обставини заподіяння тілесних ушкоджень; даними протоколу огляду документа від 15 вересня 2023 року, відповідно до якого у період часу з 10:00 по 15:00 год оглянуті відеозаписи з назвами «30_07_2023 - ОСОБА_12 )» та «30_07_2023 - ОСОБА_13 »; даними довідки КНП «Центр терапії залежностей «Соціотерапія» Вінницької обласної ради» № 2022 від 31 липня 2023 року, відповідно до якої у ОСОБА_5 виявлено факт перебування у стані алкогольного сп`яніння - 1,42 ‰; даними виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 24343, відповідно до якої ОСОБА_6 надійшов до стаціонарного відділення Вінницької клінічної лікарні швидкої медичної допомоги з діагнозом: забита рана потилиці, ЗЧМТ, СГМ; даними висновку експерта № 572 від 31 липня 2023 року, згідно якого у ОСОБА_6 виявлені легкі тілесні ушкодження, що виникли від травматичної дії гострого предмета з ріжучими чи колюче-ріжучими властивостями, давністю утворення відповідає 30 липня 2023 року; даними висновку експерта № 724 від 15 вересня 2023 року, відповідно до якого у ОСОБА_6 були виявлені легкі тілесні ушкодження, характер і локалізація яких за об`єктивними медичними даними не суперечить викладеному у протоколах допиту потерпілого, свідків та під час проведення слідчого експерименту; даними висновку експерта № 569/598 від 09 серпня 2023 року, згідно якого у ОСОБА_5 виявлені легкі тілесні ушкодження; даними висновку експерта № 319 від 05 вересня 2023 року, відповідно до якого в плямах на тюлі, фрагменті керамічної ємності, вирізці з ліжка, світлоповертаючому жилеті, які вилучені під час огляду місця події, знайдена кров людини, походження якої не виключається як від ОСОБА_6 так і від ОСОБА_5 . 
Верховний Суд звертає увагу, що розгляд кримінального провадження здійснюється судом лише у межах пред`явленого обвинувачення та стосовно особи, якій органом досудового розслідування пред`явлено обвинувачення.
Так, диспозиція ч. 2 ст. 345 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне заподіяння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Об`єктивна сторона цього злочину полягає у заподіянні побоїв, а також легких чи середньої тяжкості тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків. Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння побоїв чи тілесних ушкоджень.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується виключно умисною формою вини. Тому для кваліфікації дій особи за ч. 2 ст. 345 КК України судом має бути доведено, що тілесні ушкодження працівнику правоохоронного органу були заподіяні умисно.
Переглянувши вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що цей суд, оцінив зазначені докази відповідно до вимог закону з точки зору належності та допустимості, а також достатності та взаємозв`язку та дійшов правильного висновку про те, що вони доводять винуватість ОСОБА_5 в умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку із виконанням ним службових обов`язків, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України. 
Так, допитаний у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, визнав частково та суду пояснив, «у нього з племінницею виник конфлікт і він викликав поліцію. На виклик приїхав патруль, він при цьому поводився трохи неадекватно. Коли він хотів взутись, вони були у веранді, однак він передумав їхати у райвідділ і пішов у свою кімнату. ОСОБА_14 почав до нього простягати руки, а ОСОБА_15 відганяв ОСОБА_16 . Він сів на диван, ОСОБА_15 підійшов до нього, сів на нього, тому він відштовхнув ОСОБА_17 , взяв чайник і вдарив ним ОСОБА_17 в голову. У цей час у кімнату забіг ОСОБА_14 так почав його скручувати. Не заперечував, що до цього він поводився трохи неадекватно, однак поліцію він не ображав, а лише лаявся до них. Він вдарив ОСОБА_17 , оскільки той на нього навалився, коли він лежав на дивані. ОСОБА_15 про застосування сили не попереджав.»
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 пояснив, «він працював у патрульній поліції, з напарником виїхав на виклик у зв`язку з необхідністю надання допомоги іншому екіпажу, в складі якого була дівчина. Коли вони приїхали на місце виклику, вони виявили конфлікт обвинуваченого з родичами, однак деталі він не пам`ятає. Виклик надійшов від обвинуваченого, однак його поведінка була агресивною і неадекватною, у тому числі й до них. Вони були у формі. Надалі обвинувачений розбив йому голову чи чайником чи чимось подібним, деталі він вже не пам`ятає, оскільки під час виконання бойових завдань отримав поранення. Він також не пам`ятає, як вони стояли до моменту спричинення йому тілесних ушкоджень. Механізм спричинення йому тілесних ушкоджень він виклав у рапортах. Удар йому був нанесений ззаду з лівої сторони. Внаслідок отриманого ушкодження йому було накладено багато швів. Обвинувачений був біля нього, однак він не пам`ятає, хто до кого підходив - він до обвинуваченого чи обвинувачений до нього.»
Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку показанням потерпілого і свідків, у своєму рішенні вказав, що показання потерпілого ОСОБА_6 щодо обставин розвитку події об`єктивно підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , вони отримані у спосіб, передбачений КПК України, є незмінні, послідовні та узгоджені між собою щодо основних деталей, які стосуються обставин справи. Розбіжності у їх показаннях, які б свідчили про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, апеляційним судом не встановлено.
У той же час, апеляційний суд слушно зауважив, що доводи сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, спростовується показаннями свідків та потерпілого, який надав їх будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а також повідомив про його нанесення одразу у заяві про вчинення щодо нього злочину, у рапорті начальнику управління патрульної поліції та лікарю під час проведення медичного огляду, а також висновком експерта щодо наявності у потерпілого ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень.
Разом з тим, апеляційний суд зауважив, що доводи захисника з приводу того, що поліцейські ОСОБА_15 та ОСОБА_14 спровокували обвинуваченого ОСОБА_5 на нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, є нічим іншим ніж спробою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки така версія сторони захисту спростовується матеріалами кримінального провадження. Зокрема відповідно до досліджених місцевим судом записів із бодікамер працівників поліції вбачається, що ОСОБА_5 під час приїзду працівників поліції перебував у стані алкогольного сп`яніння, вказав, що хоче написати заяву до поліції на свою невістку та племінницю, однак потім почав лаятися та поводити себе агресивно стосовно родичів, а працівники поліції намагалися його заспокоїти та стримати, після чого він почав штовхати потерпілого ОСОБА_6 . 
Крім того, цей суд зазначив, що вказаними відеозаписами також підтверджується і те, що ОСОБА_5 усвідомлював, що перед ним знаходяться працівники поліції.
Водночас суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку про те, що відсутність безперервної відеофіксації поліцейськими не є підставою для скасування вироку, оскільки відеозапис з бодікамер не є єдиним доказом винуватості ОСОБА_5 .
Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд безпосередньо не дослідив докази, які місцевий суд поставив під сумнів та порушив вимоги ч. 2 ст. 404 КПК України
Згідно з ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Втім, як убачається із касаційної скарги, захисник хоча і посилається на порушення судом апеляційної інстанції вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, проте не конкретизує свої доводи в цій частині.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.
Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
Водночас апеляційний суд погодився з наданою оцінкою доказам та з висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів у цього суду не було.
Зі свого боку, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що місцевий суд повно, з дотриманням вимог закону дослідив усі докази, наявні в матеріалах кримінального провадження, а твердження сторони захисту зводяться виключно до незгоди з їх оцінкою місцевим судом. У зв`язку з цим вказане не може слугувати підставою для обов`язкового повторного дослідження певних доказів. 
Тож доводи сторони захисту в цій частині є необґрунтованими.
Решта доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону танеправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судового рішення на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 09 червня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                            ОСОБА_3