ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 607/11806/23
провадження № 61-11317св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В.,Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганна Ярославівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «МАКОШ МІНЕРАЛ»,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником Сампарою Надією Миронівною , на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року в складі судді Мочальської В. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 липня 2024 року в складі колегії суддів: Костіва О. З., Гірського Б. О., Храпак Н. М.,
 
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г. Я., про визнання правочинів недійсними.
Позов мотивований тим, що 05 квітня 2011 року між ним та його дружиною ОСОБА_2 укладені два договори дарування нерухомого майна: столярного цеху з допоміжними будівлями і спорудами та земельної ділянки для іншої комерційної діяльності площею 1,25 га, кадастровий номер 6123480700:02:001:0012, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вважав, що вказані правочини вчинено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки спірне майно придбано за кошти його матері ОСОБА_3 з умовою передати його єдиній доньці ОСОБА_7 після досягнення нею повноліття. ОСОБА_3 не давала згоди на дарування майна відповідачу, але позивач опинився в тяжких фінансових обставинах у вигляді зобов`язання перед ОСОБА_3 у розмірі 120 000,00 євро, а також заборгованості в розмірі 6 195 541,90 грн та 39 600,00 грн перед Товариством з обмеженою відповідальністю «В-4» (далі - ТОВ «В-4»).
Відповідач, скориставшись тяжкими обставинами, а саме наявністю проваджень про стягнення з нього коштів, вмовила його приховати майно від власників ТОВ «В-4» шляхом відчуження столярного цеху і земельної ділянки на її користь. Тому оспорювані договори укладені під впливом обману і на вкрай невигідних умовах, є фіктивними.
У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним з моменту укладення:
договір дарування столярного цеху з допоміжними будівлями і спорудами загальною площею 1573.20 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який укладено 05 квітня 2011 року між ним та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г. Я.;
договір дарування земельної ділянки для іншої комерційної діяльності площею 1.25 га, кадастровий номер 6123480700:02:001:0012, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який укладено 05 квітня 2011 року між ним і ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г. Я.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 липня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г. Я., про визнання договорів дарування недійсними, передано на розгляд до Кременецького районного суду Тернопільської області.
Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2023 року залучено до участі у цій справі як третю особу Товариство з обмеженою відповідальністю «МАКОШ МІНЕРАЛ» (далі - ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ»).
Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2023 року залучено до участі у цій справі як третю особу ОСОБА_3 .
Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що до тяжких обставин, для усунення яких необхідно було укладання ОСОБА_1 оспорюваних договорів, позивач відносить наявність заборгованості перед ТОВ «В-4» та зобов`язання перед ОСОБА_3 .
Проте наявність цивільно-правових зобов`язань перед іншими особами і вчинення ним дій з укладання договору дарування з метою уникнення відповідальності за своїми зобов`язаннями не є тією обставиною, з якою законодавство України пов`язує можливість визнання недійсним укладеного договору з підстав його укладення під впливом тяжкої обставини.
Тому доводи позивача про те, що оспорювані правочини вчинені під впливом тяжких обставин (загроза втрати майна, відкриті виконавчі провадження, судові провадження щодо стягнення зі ОСОБА_1 понад 6 000 000,00 грн) та з єдиним умислом зберегти майно та в майбутньому передати дочці, є безпідставними.
Твердження позивача, третьої особи ОСОБА_3 про те, що майно, яке є предметом оспорюваних правочинів, було придбано за кошти його матері ОСОБА_3 з умовою передати його єдиній доньці ОСОБА_7 після досягнення нею повноліття, що встановлено рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 квітня 2021 року, суд до уваги не прийняв, оскільки предметом позову цієї справи була боргова розписка.
Аргументи позивача про те, що необхідним є врахування певних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, суд відхилив, адже фактичні обставини у наведених позивачем справах та у справі, яка розглядається, не однакові.
Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення договорів на вкрай невигідних для нього умовах під впливом тяжких обставин, а тому суд зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року - без змін.
Стягнено зі ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір за апеляційний розгляд цієї справи в розмірі 3 225,00 грн.
Апеляційний суд виходив з того, що позивач до тяжких обставин, для усунення яких необхідно було укладання оспорюваних договорів дарування, відносить наявність заборгованості перед ТОВ «В-4» та зобов`язання перед ОСОБА_3 .
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі зібраних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договорів дарування на підставі статі 233 ЦК України, адже позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані договори дарування укладені під впливом тяжкої для нього обставини, на вкрай невигідних для нього умовах. Позивач, який оспорює правочини, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини правочини не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
За договором дарування обдаровуваний безвідплатно набуває у власність майно і цим правочином не встановлюється обов`язок обдаровуваного вчинити або не вчиняти на користь дарувальника або іншої особи будь-яку дію, отже, правильним є висновки місцевого суду про те, що цей правочин не може вчинятися на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що цей правочин не є оплатним. Під час укладення оспорюваних договорів дарування позивачу роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і він розумів значення своїх дій. Суд першої інстанції правильно застосував правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 912/574/21, що наявність цивільно-правових зобов`язань перед іншими особами і вчинення ним дій з укладання договору дарування з метою уникнення відповідальності за своїми зобов`язаннями не є тією обставиною, з якою законодавство України пов`язує можливість визнання недійсним укладеного договору з підстав його укладення під впливом тяжкої обставини. Тому доводи позивача стосовно вчинення спірних правочинів під впливом тяжких обставин є безпідставними, а підстави для задоволення позову відсутні.
Аргумент апеляційної скарги про те, що спірні договори дарування укладалися під впливом тяжких обставин, не відповідали волі дарувальника, оскільки відповідач здійснила вплив на формування його волевиявлення, умовлянням подарувати їй вказане майно, суд відхилив. Зазначене не підтверджено належним та допустимими доказами, а також розцінюється судом як суперечлива поведінка ОСОБА_1 . Зокрема, позивач вважаючи, що договір дарування вчиняється під впливом тяжких обставин, в самому договорі зазначив протилежне.
Твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що спірні договори дарування укладалися на вкрай невигідних для нього умовах, суд відхилив, оскільки за договором дарування обдаровуваний отримує майно у власність безоплатно.
Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на те, що спірні договори дарування суперечать взятим на себе ОСОБА_1 зобов`язань перед ОСОБА_3 , суд до уваги не взяв, адже правові наслідки невиконання позивачем перед своєю матір`ю зобов`язань поширюються виключно на них.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінки показанням свідка ОСОБА_8 , суд відхилив, оскільки такі описані у мотивувальній частині рішення, але суд дійшов висновку, з яким і погодився й апеляційний суд, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності правових підстав для задоволення позову.
Більше того, оцінюючи показання свідка, яка не була присутня під час укладення спірних договорів дарування, та зміст відповідних договорів, які нотаріально засвідчені та особисто підписані ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , апеляційний суд вважав, що відповідні показання свідка ОСОБА_8 спростовуються та не можуть бути покладені в основу судового рішення.
Крім того, ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року відстрочено особі, яка подала апеляційну скаргу, сплату судового збору в сумі 3 225,00 грн до ухвалення судового рішення у цій справі. Тому відповідний судовий збір необхідно стягнути з позивача на користь держави.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У серпні 2024 року ОСОБА_1 за підписом представника Сампари Н. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
У серпні 2024 року ОСОБА_1 за підписом представника Сампари Н. М. подав до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги.
Касаційна скарга із урахуванням доповнення мотивована тим, що:
суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені в постановах Верховного Суду;
помилковими є висновками судів про те, що доводи про вчинення правочинів під впливом тяжких обставин є безпідставними, а тому відсутні правові підставі для задоволення позову в цій справі;
суд не врахував пояснення про те, що дружина позивача ОСОБА_2 здійснила вплив на формування його волевиявлення при вчиненні правочинів тим шляхом, що умовила приховати наявне у нього майно, з метою уникнення звернення стягнення на нього. При цьому тяжкі обставини є не просто юридичним поняття, а оцінювальною категорією, що вимагає ретельного аналізу всіх обставин конкретної справи. Суди не взяли цього до уваги і розглянули тяжкі обставини виключно у формальному вимірі, не враховуючи усіх аспектів справи, які могли б вплинути на укладення договорів дарування ОСОБА_1 ;
суди зробили суб`єктивний висновок про те, що аргументи скаржника не підтверджено належними та допустимими доказами, а також розцінили поведінку ОСОБА_1 як суперечливу. При цьому позивач надав належні та достатні докази наявності тяжкої обставини, якою було зумовлено укладання договорів дарування;
у матеріалах справи містяться письмові пояснення свідка ОСОБА_8 , а також письмові пояснення дочки сторін - ОСОБА_9 . Проте ці пояснення суди протиправно залишили поза увагою, цим доказам належної оцінки не надано;
основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Оспорювані правочини дарування від 05 квітня 2011 року вчинялися виключно для усунення тяжких обставин і якби були відсутні ці ж тяжкі обставини, то правочини не були б вчинені взагалі або вчинені не на таких умовах;
суди першої та апеляційної інстанцій спотворили позицію позивача, помилково не встановили існування тяжких обставин, а також не врахували інші фактичні обставини справи;
після укладання оспорюваних договорів позивач і надалі продовжував користуватися майном, яке було предметом договорів дарування. Проте суди не взяли до уваги те, що договори дарування від 05 квітня 2011 року фактично укладені без наміру створення правових наслідків. Укладання договорів дарування столярного цеху з допоміжними будівлями і спорудами та земельної ділянки дружині ( ОСОБА_2 ) мали за мету приховання вказаного майна від конфіскації чи звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу, а безпосередньо передбачено правочином (реальне безоплатне передання майна у власність дружині). Це свідчить про фіктивність договорів. При цьому визнання недійсними оспорюваних договорів та повернення сторони до попереднього становища не погіршить майнового становища ОСОБА_2 , адже у спірних правовідносинах були укладені договори, які мають безоплатний характер;
дочекавшись продажу майна ОСОБА_3 та заволодівши грошовими коштами від продажу майна, ОСОБА_2 мала намір закінчити цілеспрямовані дії і одразу залишила (покинула) сім`ю;
суди безпідставно не взяли до уваги рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 квітня 2021 року, оскільки предметом позову у зазначеній справі була боргова розписка. Проте позивач посилався на вказане рішення з метою доведення того, що на день дарування спірного майна (05 квітня 2011 року) воно фактично належало ОСОБА_3 , адже було придбано за її кошти, а позивач був лише титульним власником. Ці обставини згідно з статтею 82 ЦПК України мають преюдиційне значення і не підлягають доказуванню у цій справі.
позивач не має жодних претензій до покупця спірного майна ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ», оскільки він є добросовісним покупцем. Проте після визнання договорів дарування недійсними, він має намір звертатись з позовом про відшкодування збитків, завданих укладенням цих договорів, саме ОСОБА_2 , яка скористалась тяжкими обставинами, які виникли у позивача.
У серпні 2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н. М. надійшла заява про врахування описки у доповненнях до касаційної скарги.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У вересні 2024 року ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ» подало до суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що:
висновки Верховного Суду і Верховного Суду України, на які посилається позивач у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі. Тому касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України;
саме по собі посилання на вчинення правочину під впливом обману, на невигідних умовах, під впливом тяжкої обставини, а також на фіктивність правочинів, не є підставою для визнання таких правочинів недійсними. При цьому позивач не визначив конкретну підставу свого позову, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача;
позивач вводить суд в оману щодо дійсних обставин справи, адже посилання ОСОБА_1 на наявність станом на дату укладення спірних договорів дарування тяжких обставин (відкритих проваджень по стягненню з нього коштів, арешту майна, інших обтяжень) не відповідають дійсності. Відсутність таких проваджень та обтяжень підтверджується і результатами перевірок, проведених нотаріусом, яка посвідчувала спірні договори дарування;
доводи позивача про укладення спірних договорів дарування на вкрай невигідних умовах є необґрунтованими та суперечать суті правовідносин, оскільки за договором дарування обдаровуваний безоплатно набуває у власність майно і цим правочином не встановлюється обов`язок обдаровуваного вчинити або не вчиняти на користь дарувальника або іншої особи будь-яку дію. Отже, правильними є висновки судів про те, що спірні правочини дарування не могли бути вчинені на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що такі правочини не є оплатними. Крім того, під час укладення оспорюваних договорів дарування позивачу роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і він розумів значення своїх дій;
аргументи позивача про недійсність спірних договорів дарування у зв`язку з порушенням зобов`язань перед ОСОБА_3 щодо придбання майна ОСОБА_9 є необґрунтованими;
доводи позивача про вчинення спірних правочинів дарування під впливом обману зі сторони обдаровуваної є надуманими та ґрунтуються виключно на припущеннях позивача. У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт обману, наявність умислу в діях відповідача ( ОСОБА_2 ) та істотність значення обставин, щодо яких за твердженням позивача його введено в оману;
ураховуючи недоведеність обставин, з якими позивач пов`язує фіктивність спірних правочинів, доводи позивача про це є необґрунтованими. На момент вчинення спірних правочинів позивач не помилявся щодо правової природи укладених ним правочинів, повністю усвідомлював значення та наслідки своїх дій, а обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, були відсутні;
посилання позивача на порушення судами норм процесуального права в частині надання оцінки показанням свідків є необґрунтованими, адже ґрунтуються виключно на припущеннях. Сам факт подання від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заяв (пояснень) із порушенням положень процесуального закону свідчить про необґрунтованість доводів позивача, які наведені у касаційній скарзі.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2024 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 липня 2024 року, відкрито касаційне провадження у справі № 607/11806/23 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У вересні 2024 року матеріали справи № 607/11806/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 15 серпня 2024 року вказано, що касаційна скарга та доповнення до касаційної скарги містять передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 638/8532/16-ц, від 09 березня 2023 року в справі № 686/2093/20, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 760/9707/17, від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 та у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09 грудня 2003 року СВК «Біла Криниця» продала ОСОБА_1 нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2004 року Білокриницька сільська рада продала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1.25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
17 січня 2011 року державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Данилевич Л. Б. відкрив виконавче провадження № 23717202 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «В-4» 8,50 грн в повернення державного мита та 37,00 грн в повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
05 квітня 2011 року між ОСОБА_1 як дарувальником та ОСОБА_2 як обдаровуваною укладений договір дарування столярного цеху з допоміжними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 950.
Згідно з пунктами 1, 2 договору ОСОБА_1 передає безоплатно у власність (дарунок) своїй дружині, а ОСОБА_2 приймає у власність (дарунок) належний дарувальнику столярний цех з допоміжними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Столярний цех з допоміжними будівлями і спорудами, який дарується, належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія НОМЕР_1 ), виданого виконавчим комітетом Білокриницької сільської ради 31 березня 2011 року та зареєстрованого Кременецьким районним комунальним бюро технічної інвентаризації 31 березня 2011 року, реєстраційний № 3785124. Право власності на столярний цех з допоміжними будівлями і спорудами, що дарується, у обдаровуваної виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору.
У пункті 4 договору зазначено, що сторони стверджують, що цей договір вчинений не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини і не є удаваним правочином і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним.
У пункті 8 договору вказано, що згідно даних Єдиних реєстрів заборон та арештів столярний цех з допоміжними будівлями і спорудами, який дарується, під забороною не перебуває, що підтверджується витягами від 05 квітня 2011 року. Відсутність податкової застави перевірено за витягом із Державного реєстру застав рухомого майна від 05 квітня 2011 року.
05 квітня 2011 року між ОСОБА_1 як дарувальником та ОСОБА_2 як обдаровуваною укладений договір дарування земельної ділянки для іншої комерційної діяльності площею 1,25 га, кадастровий номер 6123480700:02:001:0012, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 950.
Відповідно до пунктів 1, 10 договору ОСОБА_1 передає безоплатно у власність (дарунок) своїй дружині, а ОСОБА_2 приймає у власність (дарунок) належну дарувальнику земельну ділянку для іншої комерційної діяльності площею 1,25 га, кадастровий номер 6123480700:02:001:0012, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказана земельна ділянка належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №196249, виданого Кременецьким районним відділом земельних ресурсів 18 травня 2007 року і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010765101307.
У пункті 7 договору зазначено, що відсутність заборони відчуження, арешту, податкової застави, зазначеної земельної ділянки підтверджується витягами, виданими приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я. 05 квітня 2011 року.
Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2011 року у справі № 2-3836/11 стягнено зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «В-4» грошові кошти в сумі 6 195 544,90 грн, 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 1 700,00 грн судового збору та 840,00 грн, витрачених на розміщення реклами.
Згідно з наказом про примусове виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 21 червня 2011 року стягнено з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «В-4» 39 600,00 грн, 396,00 грн в повернення витрат зі сплати державного мита та 236,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
23 червня 2020 року між ОСОБА_2 як продавцем і ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ» як покупцем укладений договір купівлі-продажу столярного цеху з допоміжними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мастенко Н. П. та зареєстрований в реєстрі за № 1271.
23 червня 2020 року між ОСОБА_2 як продавцем та ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ» як покупцем укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,9246 га, кадастровий номер 6123480700:02:001:0350, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мастенко Н. П. та зареєстрований в реєстрі за №1279.
23 червня 2020 року між ОСОБА_2 як продавцем та ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ» як покупцем укладений договір купівлі-продажу будівлі СТО та допоміжні будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мастенко Н. П. та зареєстрований в реєстрі за № 1275.
23 червня 2020 року між ОСОБА_2 як продавцем та ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ» як покупцем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3254 га, кадастровий номер 6123480700:02:001:0351, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мастенко Н. П. та зареєстрований в реєстрі за № 1289.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 29 жовтня 2020 року ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є сторони у справі.
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Збаразького районного управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьки: ОСОБА_10 та ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 ОСОБА_12 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 15 червня 1974 року. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_3 ».
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 березня 2021 року в справі № 559/2081/20.
Згідно з рішенням Здолбунівського районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2021 року та ухвали цього ж суду від 20 травня 2021 року у справі № 562/448/21 стягнено із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за розписками-зобов`язаннями від 29 листопада 2003 року, 01 жовтня 2004 року, 24 липня 2008 року, 05 вересня 2010 року, 30 вересня 2012 року в розмірі 4 101 600,00 грн.
Відповідно до постанови Тернопільського апеляційного суду від 25 липня 2023 року в справі № 607/17298/20, якою залишено без змін рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2023 року, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проведено поділ майна подружжя.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).
За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов.
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року в справі № 686/2093/20 (провадження № 61-5435св22), на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «за змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав передбачених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, натомість, за відсутності тяжких обставин, які б спонукали особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав передбачених статтею 223 ЦК України».
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України (див. висновки Верховного Суду, які викладені у поставах від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року в справі № 760/9707/17 (провадження № 61-46162св18), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «частиною першою статті 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах».
Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (див. постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2766цс16).
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі 
№ 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Як свідчить тлумачення частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов (див. постанову Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 199/5134/18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2022 року в справі № 757/62043/18-ц (провадження № 61-13227св21) зазначено, що: «тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 квітня 2018 року у справі № 921/757/16-г/7, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 (провадження № 61-14079св20) […]».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2021 року у справі № 381/2296/18 (провадження № 61-10001св21) зроблено висновок, що «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Такий висновок відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц».
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з позовом про визнання правочинів недійсними ОСОБА_1 зазначав, що спірні правочини вчинено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки спірне майно придбано за кошти його матері ОСОБА_3 з умовою передати його єдиній доньці після досягнення нею повноліття. ОСОБА_3 не давала згоди на дарування майна відповідачу, але позивач опинився в тяжких фінансових обставинах у вигляді зобов`язання перед ОСОБА_3 у розмірі 120 000,00 євро, а також заборгованості в розмірі 6 195 541,90 грн та 39 600,00 грн перед ТОВ «В-4». Відповідач, скориставшись тяжкими обставинами, а саме наявністю проваджень про стягнення з нього коштів, вмовила його приховати майно від власників ТОВ «В-4» шляхом відчуження столярного цеху і земельної ділянки на її користь. Тому оспорювані договори укладені під впливом обману і на вкрай невигідних умовах, є фіктивними;
при вирішенні справи суди зробили обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів дарування на підставі статей 230, 233, 234 ЦК України. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані договори дарування укладені під впливом тяжкої для нього обставини, на вкрай невигідних для нього умовах; під впливом обману або те, що оспорені правочини є фіктивними. Суди таких обставин під час розгляду справи також не встановили;
на виконання оспорюваних договорів дарування спірне майно (столярний цех з допоміжними будівлями і спорудами та земельна ділянка) було передано новому власнику, що підтверджено самим договором дарування, а також реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
наявність цивільно-правових зобов`язань перед іншими особами і вчинення позивачем дій щодо укладання договорів дарування з метою уникнення відповідальності за своїми ж зобов`язаннями не є тією обставиною, з якою законодавство України пов`язує можливість визнання недійсним укладеного договору з підстав його укладення під впливом тяжкої обставини, обману чи фіктивності;
у пункті 4 договору дарування столярного цеху з допоміжними будівлями і спорудами зазначено, що сторони стверджують, що цей договір вчинений не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини і не є удаваним правочином і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним. Таким чином, ОСОБА_1 , вважаючи, що договір дарування вчиняється під впливом тяжких обставин, в самому договорі зазначив протилежне, чим допустив суперечливу поведінку.
За таких обставин суди зробили правильний висновок, що позивач не довів наявності підстав для визнання договорів дарування недійсними та обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог   ОСОБА_1 .
Доводи позивача про те, що спірні договори дарування укладалися під впливом тяжких обставин, не відповідали волі дарувальника, адже відповідач здійснила вплив на формування його волевиявлення умовлянням подарувати їй спірне майно, є необґрунтованими, оскільки не підтверджено належними та допустимими доказами.
Твердження ОСОБА_1 про те, що спірні договори дарування суперечать взятим позивачем на себе зобов`язанням перед ОСОБА_3 , касаційний суд відхиляє, адже правові наслідки не виконання позивачем перед своєю матір`ю зобов`язань поширюються виключно на нього, а не на інших учасників цивільного обороту.
Посилання позивача на те, що суди не надали належної оцінки показанням свідка ОСОБА_8 є безпідставними. Про такі аргументи зазначено в оскаржуваних судових рішеннях, але суди зробили висновок, що позивач не довів належними доказами наявності підстав для задоволення позову. Більше того, оцінюючи покази свідка, яка не була присутня під час укладення спірних договорів дарування, та зміст таких договорів, які нотаріально засвідчені та особисто підписані ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , показання свідка ОСОБА_8 фактично суперечать іншим доказам, які наявні в матеріалах справи, та спростовуються ними.
Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, які передбачені статтею 400 ЦПК України. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Крім того, з урахуванням висновків щодо суті касаційної скарги у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження, яке викладено у відзиві ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ» на касаційну скаргу, слід відмовити.
Керуючись статтями 396, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання Товариство з обмеженою відповідальністю «МАКОШ МІНЕРАЛ» про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Сампарою Надією Миронівною , залишити без задоволення.
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                 В. І. Крат
Судді:                                                                                            Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко