Справа №591/309/25 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Ковтун О. М.	
Номер провадження 33/816/645/25 	Суддя-доповідач Філонова Ю. О. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2025 року суддя Сумського апеляційного суду Філонова Ю. О. ,за участю секретаря судового засідання Кислої Ю.М., захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Гарманчук О.Р., розглянувши у залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2025 року, якою 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн. із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 01 рік.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп. 
В С Т А Н О В И В:
Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2025 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 01 рік, за те, що 03 січня 2025 року близько 21 год. 48 хв. в м. Суми по вул. Холодноярської бригади, 12, керував транспортним засобом «Geely», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки за допомогою алкотестера «Drager» та у закладі охорони здоров`я категорично відмовився, що зафіксовано на нагрудний відеореєстратор «Motorola Solutions VB400» 471139, 471143. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України та скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2025 року в частині позбавлення його права керування транспортними засобами строком на 01 рік.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що матеріали справи не містять доказів підтвердження законності зупинки транспортного засобу під його керуванням. 
Також апелянт просить зауважити про те, що під час спілкування із працівниками поліції, він перебував в стані крайньої збудженості, що є наслідком отриманого поранення (контузії), а тому мав не чітку мову, підвищену агресивність.
Окрім цього, суд першої інстанції застосовуючи відносно нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не врахував те, що він є діючим військовослужбовцем ЗС України та перебуває на посаді механіка-водія частини НОМЕР_2 , його обов`язки безпосередньо пов`язані з керуванням транспортним засобом.
Таким чином, останній не зможе виконувати свої прямі обов`язки спрямовані на захист Батьківщини, під час збройної агресії РФ.
В обґрунтування пропущеного строку на апеляційне оскарження, апелянт зазначає про те, що складені відносно нього матеріали про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, були розглянуті судом першої інстанції у його відсутність.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Гарманчук О.Р., яка подану апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Як вбачається із матеріалів справи, протокол відносно ОСОБА_1 за фактом вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, розглянуто у відсутність останнього. Окрім цього підтвердження отримання останнім оскаржуваної постанови, матеріали справи не містять.
Відповідно, враховуючи вищевикладені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для поновлення апелянту строк на апеляційне оскарження постанови судді Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2025 року, у зв`язку з чим клопотання підлягає задоволенню. 
У відповідності до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Апеляційний суд вважає, що розглядаючи дану справу, суддя суду першої інстанції вищезазначені вимоги дотримав у повному обсязі та дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, з врахуванням:
- протоколу про адміністративне правопорушення від 03 січня 2025 року серії ЕПР 1 № 212323; 
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, яким зафіксовано відмова ОСОБА_1 проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою приладу «Alcotest Drager»;
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яким підтверджено відмова ОСОБА_1 проїхати до медичного закладу;
- відеозаписів із нагрудних камер працівників поліції, якими зафіксована відмова ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Вказані докази зібрані у передбаченому законом порядку, є належними та допустимими і ставити їх під сумнів у апеляційного суду підстави відсутні.
Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції було досліджено відеозапис з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції.
Із відеозаписів нагрудних камер працівників поліції, вбачається, як 03 січня 2025 року близько 21 год. 48 хв. по вул. Холодноярської бригади, 12 в м. Суми працівниками поліції було зупинено автомобіль «Geely», державний номерний знак НОМЕР_1 , за порушення Правил дорожнього руху, а саме перетин водієм двох суцільних ліній на дорозі.
Під час перевірки особи водія, в ОСОБА_1 було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці).
Відповідно до вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, працівниками поліції було запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або ж проїхати до найближчого закладу.
Проте, ОСОБА_1 категорично відмовився проходити відповідно до встановленого порядку огляд на стан алкогольного сп`яніння, про наслідки такої поведінки останній був повідомлений працівниками поліції.
Враховуючи викладене, працівниками поліції було вірно розцінена поведінка ОСОБА_1 , як намагання уникнути проходження у встановленому порядку огляд на стан алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим останнього було повідомлено про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення.
За таких обставин, апеляційний суд визнає долучені відеозаписи достатніми для того, щоб разом із іншими письмовими доказами, зробити висновок про те, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме, відмова особи, яка керує транспортними засобами, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Зазначені відеозаписи події відповідають вимогам ст.251 КУпАП, згідно якої доказом є показання технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, відображають подію адміністративного правопорушення та містять відомості, що підтверджують вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а тому обґрунтовано взяті судом до уваги.
Тобто, долучений відеозапис містить інформацію щодо факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Отже, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння є правильними.
Необґрунтованими є посилання апелянта на те, що відсутні підстави для зупинки транспортного засобу, оскільки останній був повідомлений поліцейськими про порушення ним правил дорожнього руху України, а саме перетинання двох суцільних ліній дорожньої розмітки в Україні, що зафіксовано на відеозаписах.
Окрім того, незгода водія із причинами зупинки, або його необізнаність про це, не позбавляє його обов`язку на вимогу працівників поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, оскільки такий обов`язок прямо передбачений Правилами дорожнього руху України та не пов`язаний з причиною зупинки транспортного засобу.
Склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, не містить такого елементу, як причина зупинки транспортного засобу. Об`єктивна сторона вказаного адміністративного правопорушення не містить у собі елементи іншого правопорушення, а тому кваліфікація діянь особи здійснюється самостійно від інших видів адміністративної відповідальності.
Доводи апелянта про те, що він не мав ознаки алкогольного сп`яніння, а його емоційна збудженість обумовлюється отриманими травмами під час виконання бойового завдання спрямованого на захист України, апеляційний суд визнає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 2, 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 9 листопада 2015 року №1452/735 огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці.
Таким чином, працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження таким водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.
Поряд з цим, апеляційний суд звертає увагу на те, що п. 2.5 ПДР України встановлює обов`язок водія, а не право, пройти на вимогу поліцейського в установленому порядку медичний огляд на визначення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння і жодних винятків для цього правила дорожнього руху не містять.
Виявлені працівниками поліції ознаки алкогольного сп`яніння були доведені до відома ОСОБА_1 та на підставі п.2.5 ПДР України, пред`явлена вимога останньому про проходження огляду, від якого він відмовився.
Окрім цього, доводи апелянта про перебування в стані крайньої збудженості через отримані поранення, не пояснюють виявлений в нього запах алкоголю з порожнини рота, а тому апеляційний суд розцінює таку поведінку ОСОБА_1 , як обраний спосіб захисту з метою уникнення від адміністративної відповідальності, за вчинення правопорушення.
Щодо доводів апелянта про несправедливість застосованого до нього як військовослужбовця стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, апеляційний суд зазначає наступне.
Адміністративне стягнення у виді штрафу 17000 грн. із позбавленням права керування транспортними засобами строком 1 рік, накладене на ОСОБА_1 відповідно до санкції ч. 1 ст.130 КУпАП та є безальтернативним, відповідає як характеру та ступеню тяжкості правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23КУпАП меті адміністративного стягнення, тому перебування його на військовій службі в Збройних Силах України, не є обставиною, за якої до нього не можливо застосувати стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом.
Більш того, апеляційний суд звертає увагу на положення ч. 4 ст. 30 КУпАП відповідно до яких позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись до осіб, які користуються цими засобами в зв`язку з інвалідністю, за винятком випадків керування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у разі невиконання вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, залишення на порушення вимог встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої вони є, ухилення від огляду на наявність алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
У матеріалах провадження відсутні докази того, що ОСОБА_1 є особою, до якої відповідно до закону не може застосовуватись позбавлення права керування транспортними засобами, і такі ним апеляційному суду не надано.
Окрім того, апеляційний суд зі повагою ставиться до військовослужбовців ЗСУ та сил оборони, які самовіддано захищають Україну та її громадян від збройної агресії РФ, водночас, звертає увагу на те, що закон для всіх один, та він повинен застосовуватися однаково до кожного хто його порушив.
При цьому, вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення на переконання апеляційного суду не є малозначним та в діючому КУпАП, на відміну від закону України про кримінальну відповідальність, не передбачено механізму призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом (ст. 69 КК України).
Відтак, апеляційний суд вважає вимоги апелянта про можливість не застосування до нього такого виду стягнення як позбавлення права керування транспортними засобами безпідставними.
З врахуванням встановлених судом обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, його винуватість у вчиненні даного правопорушення підтверджується сукупністю наявних у справі, належних та допустимих доказів, які узгоджуються між собою і сумнівів у їх достовірності не викликають, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених суддею обставин справи.
Отже, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння є правильними.
Зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для прийняття рішення про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Істотних порушень вимог КУпАП, які б могли стати безумовними підставами для скасування оскаржуваної постанови суду, під час розгляду даних матеріалів судом першої інстанції, апеляційний суд не вбачає.
Вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 , адміністративного стягнення, слід зазначити, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, вказано, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.
Враховуючи вищезазначене, всупереч доводам апеляційної скарги особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та вмотивованим, не вбачає підстав для його скасування, а тому, оскаржувану постанову судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:
Поновити особі, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2025 року.
Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. із позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік - залишити без змін, а апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на цю постанову - без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Суддя Сумського апеляційного суду	Філонова Ю. О.