ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 915/1201/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів Діброви Г.І., Савицького Я.Ф. 

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
за участю представників учасників справи:
від Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт": Мокан О.О.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна Інвестиційна Компанія": Дабіжа Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі 
апеляційну скаргу Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт"
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2025 року, суддя в І інстанції Коваль С.М., повний текст якого складено 26.05.2025, в м. Одесі
у справі: №915/1201/24
за позовом: Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна Інвестиційна Компанія"
про стягнення 1 943   446,54 грн

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року Державне підприємство "Миколаївський морський торговельний порт" звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна Інвестиційна Компанія", в якому просив суд стягнути з відповідача на користь грошові кошти у сумі 1 943   446,54 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 21.07.2009 № 9-А, а саме зобов`язань щодо своєчасної та у повному обсязі сплати орендної оплати за період з 01.01.2024 по 31.08.2024.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2025 у справі №915/1201/24 у задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що відповідачем в наслідок ведення військових дій на території держави та дії розпоряджень капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 року №15 та 15/1 щодо заборони руху всіх суден - неможливе використання у період, за який останнім не сплачено орендну плату, тобто з 01.01.2024 по 31.08.2024 портальних кранів, розташованих на причалі №11, переданих йому позивачем на підставі договору від 21.07.2009 №9-А, що в силу приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України зумовлює наявність правових підстав для звільнення відповідача від сплати нарахованої орендної плати за цим договором.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт", в якій останнє просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2025 у справі №915/1201/24 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Наказ Міністерства інфраструктуру України про закриття порту Миколаїв відсутній. Відповідач в порту Миколаїв здійснював вантажні операції після введення воєнного стану в Україні та дії розпорядження капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 року №15 та 15/1 щодо заборони руху всіх суден. Крім того, за період з лютого 2022 по грудень 2023 року Позивач не отримував звернень від Відповідача щодо звільнення від сплати орендної плати на підставі частини 6 статті 762 ЦК України. В супереч умовам Договору та діючому законодавству, Відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин, передбачених пунктом 10.1 Договору, а саме сертифікату РТПП щодо впливу дії форс-мажорних обставин на виконання договірних зобов`язань в період з січня по серпень 2024 року.
Додатково зазначає, що станом на сьогодні на судноплавній ділянці річки Південний Буг, Бузькому лимані в межах Миколаївської області, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, на підставі тристороннього наказу Миколаївської обласної військової адміністрації №101/25 від 30.07.2024 року, встановлений особливий режим судноплавства морських суден. Таким чином, рух суден, буксирів та інших плавзасобів у морському порту Миколаїв здійснюється, але з урахуванням особливого режиму судноплавства та за погодженням відповідних органів влади. На думку Апелянта, факт використання Відповідачем орендного Майна в період з лютого 2022 року по січень 2023 року є доказаним, що ставить під сумнів дію такої обставини як розпорядження капітана Миколаївського морського порту №15,№15/1 від 09.03.2022 про заборону руху всіх суден та плавзасобів по річкам Південний Буг та Інгул та від коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу на виконання Відповідачем зобов`язань за Договором.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що за будь-яких обставин внесення плати за договором у минулому не може слугувати доказом використання портальних кранів протягом спірного періоду. Зокрема і у випадку, якщо орендна плата за певні періоди вносилась за відсутності достатніх правових підстав. При цьому Відповідач почав звертатись до ДП «ММТП» щодо звільнення віл орендної плати значно раніше, ніж про це стверджує Апелянт – з листопада 2022 року. ТОВ «СІК» у цій справі подані документи, які стосуються саме спірного періоду. Отже, факт використання орендного Майна в період з лютого 2022 року по січень 2023 року не є доведеним. Він взагалі не є предметом доказування, адже спір стосується іншого проміжку часу: з січня по серпень 2024 року. Факт неможливості використання портальних кранів через заборону руху суден, відсутність судноплавства та інші істотні обставини підтверджується належними та допустимими доказами.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2025 прийнято справу №915/1201/24 до провадження у новому складі колегії суддів. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2025 у справі №915/1201/24.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 призначено справу №915/1201/24 на 07.10.2025 о 10:40.
Разом із тим, суддя зі складу колегії суддів, який не є суддею-доповідачем, Принцевська Н.М. перебувала у відпустці з 09.09.2025 по 10.10.2025 згідно наказу в.о. голови суду від 02.09.2025 №245-в. Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2025 для розгляду справи №915/1201/24 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді – Ярош А.І., суддів: Діброва Г.І. Савицького Я.Ф.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 прийнято справу №915/1201/24 до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Ярош А.І., суддів: Діброва Г.І., Савицького Я.Ф.
В подальшому протокольною ухвалою суду від 07.10.2025 оголошено перерву в розгляді даної справи до 21.10.2025 об 11:45.
14.102025 та 21.10.2025 до суду від представників сторін надійшли додаткові письмові пояснення по суті предмету спору.
В судовому засіданні 21.10.2025 брали участь представники сторін.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між Державним підприємством “Миколаївський морський торговельний порт” (орендодавцем) та ТОВ “СІК” (орендарем), укладено договір індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 21.07.2009 № 9-А (далі – договір).
Відповідно до умов укладеного сторонами договору ДП “Миколаївський морський торговельний порт” (орендодавцем) зобов`язалося передати в строкове платне користування окремо індивідуально визначене майно  – портальні крани згідно переліку в додатку № 1 доданого договору, що перебуває на балансі позивача, з метою  його використання за цільовим призначенням – використання у господарській діяльності для виконання навантажувально-розвантажувальних робіт, а ТОВ “СІК” за користування орендованим приміщенням повинно щомісяця сплачувати визначену згідно Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розділу, затвердженої постановою КМУ від 04.10.95 р. № 786 (із змінами та доповненнями), за ставкою 25 % відсотків від вартості майна, визначеної відповідно до звіту про незалежну експертну оцінку, виконану станом на 30.06.2016 року (п. 3.1 договору з урахуванням додаткової угоди №3), при цьому орендна плата здійснюється шляхом перерахування на поточний рахунок до 15-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування, на підставі рахунку, виставленого до 10-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування (п. 3.4). Пункт 3.2 договору передбачає визначення орендної плати за кожний наступний місяць шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
За умовами цього договору відповідач вступає у строкове платне  користування  майном не раніше дати підписання сторонами даного договору та акту прийому-передачі майна (п. 2.1), передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною в звіті про незалежну оцінку (п. 2.3).
Факт передачі майна відповідачу підтверджується актами прийому-передачі від 21.07.2009 р. №№ 1-6 (а.с.14-19). 
Сторони погодили, що договір діє з моменту його підписання обома сторонами і по 31.12.2026 року включно, а в частині розрахунків договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 11.1 договору з урахуванням додаткових угод).
На виконання умов договору позивачем виставлено відповідачу рахунки: від 31.01.2024 № 01492525 на суму 238205 грн. 32 коп.; від 29.02.2024 №03142525 на суму 238919 грн. 93 коп.; від 31.03.2024 № 04842525 на суму 240114 грн. 53 коп.; від 30.04.2024 № 06492525 на суму 240594 грн. 76 коп.; від 31.05.2024 №08132525 на суму 242038 грн. 33 коп.; від 30.06.2024 № 09412525 на суму 247363 грн.16 коп.; від 31.07.2024 № 11342525 на суму 247363 грн. 16 коп.; від 31.08.2024 №12742525 на суму 248847 грн. 35 коп.
Зазначені рахунки на оплату орендної плати не оплачені.
Починаючи з лютого місяця 2024 року від відповідача надходили листи: від 02.02.2024 №15, від 20.02.2024 №25, від 08.03.2024 №38, з вимогою про звільнення ТОВ “СІК” від орендної плати на підставі пункту 10.1 договору та частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України.
За твердженнями позивача, ТОВ “СІК” веде господарську діяльність, протилежного не довів, а тому не звільнений від орендної плати за договором на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України, отже порушило договірні зобов`язання щодо своєчасної та в повному обсязі сплати орендних платежів за договором за січень - серпень 2024 року, внаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 1943466 грн. 54 коп. (основний борг).
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом про стягнення заборгованості за договором індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 21.07.2009 №9-А в загальному розмірі у сумі 1943466 грн. 54 коп. за період з 01.01.2024 по 31.08.2024.
Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за вказаним договором.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що внаслідок неможливості використання відповідачем   у спірний період об`єкту оренди (портальні крани), передані йому позивачем на підставі договору індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 21.07.2009 №9-А, відповідач в силу приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України підлягає звільненню від сплати виставлених позивачем рахунків.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків, дійсним намірам сторін спору при укладенні оспорюваного договору, встановити фактичні правовідносини, які склалися між сторонами, і застосувати до цих правовідносин відповідні норми матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічного змісту норма закріплена в ст. 283 ГК України.
Відповідно до ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 759 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Відповідно до ч. 1-2, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.
Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.
Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Закон України "Про оренду державного та комунального майна" регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим.
Відповідно до абз. 4 п. 2 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 17 Закон України "Про оренду державного та комунального майна" орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
Стаття 14 Цивільного кодексу України унормовує, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Виконання цивільних обов`язків забезпечується як засобами заохочення, так і відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
Згідно з ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 по справі №910/7495/16 дійшла висновку, що вказана норма не містить вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин та засобів їх підтвердження, а тому підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.
Для застосування ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто він повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане ним, і він не відповідає за ці обставини (узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.02.2024 по справі №916/599/23).
При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди тощо.
Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати (постанови Верховного Суду у справах №914/1248/18, №914/2264/17, №910/13158/20, №911/3067/20, №911/654/21, №916/599/23).
Звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних або надзвичайних обставин. 
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками таких обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності. При цьому сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.
При цьому сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що саме в цьому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Так, указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Відповідач, є портовим оператором, що здійснює свою діяльність у Миколаївському морському порту з 2009 року. Відповідач здійснює експлуатацію морського терміналу, проводить вантажно-розвантажувальні роботи, обслуговування та зберігання вантажів, інші пов`язані з цим види господарської діяльності в Миколаївському морському порту в порядку та на умовах, визначених Законом України “Про морські порти України”, Правилами надання послуг у морських портах України, затвердженими наказом Міністерства інфраструктури України від 05.06.2013 №348.
Загальновідомим є факт того, що приміщення та територія ДП "Миколаївський морський торгівельний порт", в тому числі до яких віднесено причали порту, відносяться до об`єктів стратегічної інфраструктури, в силу введеного воєнного стану відносно яких запроваджено певні обмеження у використанні, з метою посилення обороноздатності країни.
Крім того, загальновідомими та такими, що не потребують доказування, є обставини мінування акваторії Чорного моря, в т.ч. Миколаївського морського порту, для уникнення можливості підходу воєнних кораблів рф.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.02.2022 №183-р з 25.02.2022 установлено рівень охорони 3 у морських та річкових портах України.
Відповідно до Розпоряджень Капітана Миколаївського морського порту №15 та 15/1 від 09.03.2022, якими було заборонено рух всіх суден та плавзасобів по річками Південний Буг та Інгул; заборонено відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону; заборонено рух всіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу; заборонено відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону.
Отже, у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України було фактично зупинено здійснення морських та річкових перевезень в акваторії морського порту Миколаїв.
Вищевказані обставини також неодноразово встановлювались у цілій низці судових рішень, які набрали законної сили, зокрема у справах №915/436/23, №915/958/23, №915/1592/23, №915/867/24 та інших.
Відповідачем надано до матеріалів справи копії адвокатських запитів на адресу уповноважених органів та організацій та відповідей на них (лист Миколаївської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” № 1375/18-04-05/Вих від 05.11.2024, лист, лист), зі змісту яких вбачається, що:
- в період з 01.01.2024 по 31.08.2024 у морському порту Миколаїв, у тому числі на 11-му причалі, судна під обробку вантажів не приймалися (лист Філії “Дельта Лоцман” Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” б/н та без дати);
- жодне судно не було прийнято під обробку вантажів у Миколаївському морському порту в період з 01.01.2024 по 31.08.2024 (лист Міністерства розвитку громад та територій України № 20990/46/10-24 від 12.11.2024);
- підписана 22.07.2022 у м. Стамбулі Ініціатива про безпечне транспортування зерна та продуктів харчування з українських портів передбачала здійснення прийому та відвантаження на судна закордонного плавання експортних вантажів з морських портів Чорноморськ, Одеса та Південний (лист Міністерства розвитку громад та територій України №20990/46/10-24 від 12.11.2024);
- район на підході до Миколаївського морського порту, район Миколаївського морського порту, райони річок Південний Буг, Інгул, Бузько-Дніпровсько-лиманського каналу заборонено для плавання через мінну небезпеку та загрозу піратства (лист Державної установи “Держгідрографія” № 1664/2484/12-1/24 від 12.11.2024).
Колегія суддів зазначає, що об`єктом оренди за Договором № 9-А від 21.07.2009 є портальні крани, (акти приймання-передачі до Договору оренди №1– 5, є частиною додатку № 3 до позовної заяви), розташовані на фронті та в тилу причалу №11, що використовуються для розвантаження та навантаження суден, які швартуються біля причалу Миколаївського морського порту.
У постанові Верховного Суду від 15.01.2025 року у справі №915/1592/23 суд наступний висновок: 
« 5.31. Оскільки портові перевантажувальні крани, що є предметом договору оренди, розташовані по фронту та тилу причалу морського порту, суди прийшли до правильних висновків, що вони використовуються саме для розвантаження та навантаження суден, що швартуються біля причалу Миколаївського морського порту. 
За таких обставин Відповідач фактично позбавлений можливості використовувати орендовані портальні крани за цільовим призначенням.» 
Місцезнаходженням таких кранів є територія Миколаївського морського порту.
Доказів переміщення (вивезення) такого обладнання за межі території Миколаївського морського порту та використання такого обладнання за його межами позивачем суду не надано, а наявні матеріали справи не містять.
Відтак, беручи до уваги, що морські та річкові перевезення в акваторії морського порту Миколаїв, тобто місці розташування орендованого майна фактично не здійснюються, відповідач об`єктивно позбавлений можливості використовувати орендоване майно за цільовим призначенням, адже відсутні судна, які можна навантажувати чи розвантажувати.
При цьому, неможливість використання відповідачем орендованого майна у спірному періоді викликана незалежними від сторін спору причинами, а саме військовою агресією рф, яка мала наслідком введення на території України воєнного стану та заборону руху всіх суден та плавзасобів, що призвело до припинення морських та річкових перевезень, припинення заходу та виходу суден з морського порту Миколаїв. Саме це призвело до неможливості проведення перевантажувальних операцій з використанням орендованого за Договором майна.
Водночас позивач у ході розгляду справи не довів жодними належними доказами факту проведення відповідачем у спірному періоді будь-яких вантажних операцій із використанням саме орендованого за Договором портального крану.
Колегією суддів не приймаються до уваги твердження апелянта про відображення у Реєстрі морських портів України відомостей про те, що  Морський порт Миколаїв є відкритим, оскільки як вже було вказано вище, та не спростовано позивачем, із запровадженням воєнного стану на території України було фактично зупинено здійснення морських та річкових перевезень в акваторії морського порту Миколаїв, що підтверджується зокрема Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.02.2022 №183-р з 25.02.2022, яким установлено рівень охорони 3 у морських та річкових портах України, а також Розпорядженнями Капітана Миколаївського морського порту №15 та 15/1 від 09.03.2022 у відповідності до яких було заборонено рух всіх суден та плавзасобів по річками Південний Буг та Інгул; заборонено відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону; заборонено рух всіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу; заборонено відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону.
Щодо посилання апелянта на здійснення відповідачем в порту Миколаїв вантажних операцій, колегія суддів зазначає таке. 
Так, позивач на підтвердження таких обставин посилається на відповідь Миколаївської філії ДП “АМПУ” від 25.09.2024 №1199/18-04-05/Вих (т.1, а.с.82-83), згідно якого, зокрема,  відповідач отримував перепустки та за період з 24.02.2022 по 10.09.2024 відповідач здійснював навантажувальні-розвантажувальні роботи в порту Миколаїв, у в зв`язку з чим використав 140481 кВт/год електричної енергії.
Дослідивши такий лист, колегія суддів зазначає, що останній містить лише загальну інформацію щодо обсягів вантажопереробки ТОВ “Стивідорна інвестиційна компанія” з 24.02.2022. Однак, ані вказаний лист, ані додатки до нього не містять жодної інформації (доказів), з яких можливо було б достеменно встановити обставини використання відповідачем саме орендованого майна у спірний період (з 01.01.2024 по 31.08.2024), та відповідно здійснення вантажопереробки, зокрема з використанням орендованого майна, саме у заявлений період.
Крім того, саме лише перебування співробітників відповідача на території морського порту не свідчить про можливість використання майна за призначенням.
Інших належних та допустимих доказів, які б достеменно свідчили про можливість використання та безпосереднє використання відповідачем орендованого майна у заявлених до стягнення період, наявні матеріли справи не містять, а позивачем надано не було.
Колегія суддів також не приймає до уваги посилання апелянта щодо відсутності обмежень перебування працівників відповідача на території та приміщеннях порту Миколаїв, оскільки дані обставини жодним чином не свідчать про можливість використання орендованого майна за призначенням.
Спростовуються наявними матеріалами справи й твердження апелянта про те, що відповідач не звертався до позивача з приводу звільнення від сплати оренди на підставі ч.6 ст. 762 ЦК України, оскільки у наявних матеріалах справи містяться листи відповідача адресовані позивачеві від 02.02.2024 за Вих.№14, від 20.02.2024 за Вих.№27, від 08.03.2024 за Вих.№ 40, (т.1, а.с. 39-47) в яких відповідач наголошував на неможливості використання орендованого майна та просив надати відповідні довідки про те, що орендар протягом звітних місяців не використовував орендоване майно. При цьому, у таких листах відповідач посилався на приписи ч.6 ст. 762 ЦК України. Однак, у наявних матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реагування на такі запити з боку позивача.
Колегія суддів також не приймає до уваги твердження апелянта про те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин, передбачених пунктом 10.1 Договору, а саме сертифікату РТПП щодо впливу дії форс-мажорних обставин на виконання договірних зобов`язань в спірний період, оскільки у даному випадку, як вже було вказано вище, з огляду на приписи ч.6 ст. 762 ЦК України, судом було взято до уваги обставини, які об`єктивно унеможливлюють використання орендарем майна з незалежних від нього причин. При цьому, законодавець не ставить в залежність наявність виключно сертифікату РТПП для підтвердження таких обставин.
Суд відхиляє доводи скаржника, що станом на сьогодні рух суден, буксирів та інших плавзасобів у морському порту Миколаїв здійснюється, але з урахуванням особливого режиму судноплавства та за погодженням відповідних органів влади, оскільки у даному випадку заявлена позивачем до стягнення заборгованість виникла за період з 01.01.2024 по 31.08.2024, та саме у цей період, а не у будь-який інший, відповідач був об`єктивно позбавлений можливості користуватись орендованим майном. Відповідно, встановлення обставин (не)можливість користування орендованим майном станом на теперішній час не входить до предмету доказування по цій справі. 
Слід також відзначити, що наявність у Реєстрі портових операторів інформації щодо ТОВ “СТИВІДОРНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПА” зокрема переліку видів господарської діяльності, робіт та послуг, що надаються портовим оператором жодним чином не свідчить про можливість використання відповідачем орендованого майна у спірний період.
Судова колегія також враховує пояснення відповідача, що у період з 19.03.2024 по 17.04.2024 року (тобто в межах спірного періоду) ТОВ «СІК» виконувало розвантаження сільськогосподарської продукції з судна «AQUAMARINE». Це судно було заблоковано від початку повномасштабного вторгнення РФ. В межах акваторії Миколаївського морського порту судно було відшвартовано від першого причалу та пришвартовано до причалу № 11. Роботи виконувались без залучення орендованих портальних кранів, про що Порт повідомлявся. Надання послуг було викликано наведеними форс-мажорними обставинами, у зв`язку з чим даний вантаж втрачав свої властивості та потребував вжиття невідкладних заходів.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій дійшов правильних висновків про те, що неможливість використання відповідачем за цільовим призначенням у спірний період належними, допустимими та достовірними доказами орендованого майна, переданого йому позивачем на підставі Договору, в силу приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України зумовлює наявність правових підстав для звільнення орендаря від сплати орендної плати за вказаний період.
В даному випадку, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване   рішення вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим, колегія суддів дійшла висновку про правомірність висновку, викладеного місцевим господарським судом у рішенні, яке переглядається в апеляційному порядку, а доводи апелянта, зазначені ним      в апеляційній скарзі є такими, що не спростовують висновків суду.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2025 у справі №915/1201/24.
За таких обставин, апеляційна скарга на рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2025 у справі №915/1201/24 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2025 у справі №915/1201/24 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2025 у справі №915/1201/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 23.10.2025.

Головуючий суддя                                                                      А.І. Ярош

                 Судді:                                                                                          Я.Ф. Савицький

          Г.І. Діброва