ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4811/25 Справа № 213/5015/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       19 серпня 2025 року                                                                м. Кривий Ріг        

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді:        Остапенко В.О.,
суддів:        Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Дяченко Д.П. 
сторони:
позивач Акціонерне товариство «Таскомбанк»
відповідач ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» на заочне рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2025 року, яке ухвалено суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення складено 17 лютого 2025 року,
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року АТ «Таксомбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4165292663 від 12 березня 2021 року у розмірі 99 712,95 грн, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту – 66 694,17 грн, заборгованість по річним відсоткам – 9,55 грн, заборгованість по місячним відсоткам – 33109,23 грн, та понесені судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 березня 2021 року ОСОБА_1  уклала з ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» кредитний договір № 4165292663, отримала кредит у розмірі 73 018,40 грн строком користування 36 місяців, зі сплатою річних процентів за користування кредитом у розмірі 0,01 % від суми боргу за договором та щомісячних процентів у розмірі 2,49% від суми кредиту та підписанням договору відповідач погодилася з умовами отримання кредиту. 
Відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, чим порушує законні права позивача, який отримав право вимоги за цим договором на підставі договору факторингу № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року. Право вимоги відступлено 16 березня 2021 року. 
Станом на 08 листопада 2024 року заборгованість за кредитним договором становить 99 712,95 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь і вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2025 року в задоволенні позову АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
В апеляційній скарзі представник АТ «Таскомбанк» посилається на незаконність рішення суду, вважає його таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, крім того, висновки суду не відповідають матеріалам справи, тому просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не проаналізував положення та умови договору відступлення, та не звернув увагу на той факт, що згідно до умов договору відступлення він є завершеним відносно кожного конкретного позичальника тільки після укладання сторонами відповідного реєстру права вимог та сплати ціни договору. Також, самим договором про відступлення права вимоги передбачена пролонгація.
Зазначає, що договір відступлення є діючим на цей час, недійсним в судовому порядку не визнавався.
Вважає, що посилання суду на постанови Верхового Суду не є релеватними, оскільки стосуються спорів визнання недійсними договорів відступлення та стосуються взагалі інших правовідносин в інших ситуаціях.
Щодо розрахунку заборгованості зазначає, що при подачі позовної заяви через підсистему «Електронний суд» помилково залучено розрахунок заборгованості за іншим кредитним договором відповідача, який є предметом розгляду в іншій судовій справі в тому суді у того ж судді. Однак, враховуючи необізнаність позивача щодо цієї технічної помилки, він не міг її виправити та залучити правильний розрахунок, у зв`язку з чим просить апеляційний суд залучити зазначений розрахунок до матеріалів справи.
Посилається на те, що матеріали справи містять й інші докази, що підтверджують наявність та розмір заборгованості відповідача, а саме: кредитний договір з графіком платежів та виписки по позичковим рахункам, які містять інформацію про платежі відповідача та їх відсутність в належні терміни в належному розмірі.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 12 березня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №4165292663, відповідно до якого позичальник отримала кредит у розмірі 73 018,40 грн.
У п.1.2. кредитного договору зазначено, що строк кредитування становить 36 місяців.
Розмір щомісячної процентної ставки – 2,49% від суми кредиту, розмір річних процентів – 0,01% від суми боргу за договором.
Графіком платежів сторони власними підписами узгодили дати платежів, які є щомісячними, та його розміри.
12 березня 2021 року відповідача повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором АТ «Таскомбанк», з чим ОСОБА_1 ознайомлена під підпис.
07 жовтня 2016 між ПАТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЦФР» було укладено договір факторингу №ТАСЦФР-10-2016, згідно з яким первісний кредитор (ТОВ «ФК «ЦФР») передає (відступає) факторові - новому кредитору (ПАТ «Таксомбанк») права вимоги до позичальників.
Відповідно до п. 2.2 договору факторингу первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог.
Згідно з Реєстром прав вимоги від 16 березня 2021 року до переданих ТОВ «ФК «ЦФР» прав вимоги увійшов і договір №4165292663 від 12 березня 2021 року, укладений зі ОСОБА_1 .
Розрахунок заборгованості за договором № 4165292663 позивачем не надано.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «Таскомбанк», суд першої інстанції прийшов до того, що оскільки на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем за кредитним договором № 4165292663 від 12 березня 2021 року, то у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати позивачу на підставі договору факторингу.
Майбутня вимога на момент укладення договору має бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «ФК «ЦФР» стосовно ОСОБА_1 на момент укладення договору факторингу №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року не існувало та сторони не могли передбачити, що 12 березня 2021 року ТОВ «ФК «ЦФР» укладе кредитний договір з відповідачем.
Проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять його умови. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами п. 1 ч. 1 ст.512ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
12 березня 2021 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4165292663, відповідно до умов якого останній надано кредит в розмірі 73 018,40 грн, строк користування – 36 місяців, річні проценти – 0,01% від суми боргу за договором, щомісячні проценти – 2,49% від суми кредиту. 
Право вимоги АТ «Таскомбанк» обґрунтовує договором факторингу № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, відповідно до якого 16 березня 2021 року ТОВ «ФК «ЦФР» передало АТ «Таскомбанк» право вимоги до ОСОБА_1 .
Згідно п.3.4. право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги та зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальника стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам.
Відповідно до п. 9.2 договору строк його дії протягом одного календарного року, але у будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.
Згідно витягу з реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 16 березня 2021 року, до АТ «Таскомбанк» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4165292663, у загальному розмірі 73180,07 грн.
Згідно статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 тощо).
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції у справі про те, що кредитний договір укладений з відповідачкою пізніше, ніж договір факторингу, за яким позивач набув права вимоги до відповідачки, оскільки надані договори факторингу є рамковими угодами та підтверджують згоду їх сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, зокрема, протягом 1 (одного) календарного року, але в будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п. 9.2 Договору про відступлення прав вимоги № ТАСЦФР-10-2016).
Тобто приписи договору про відступлення прав вимоги діють не лише під час його укладення, а й протягом усього періоду строку дії такого правочину. Відтак, права вимоги за кредитним договором, який було укладено пізніше, ніж відповідний договір факторингу, однак в межах однорічного строку, визначеного п. 9.2 Договору № ТАСЦФР-10-2016, можуть бути відступлені у порядку, визначеному таким договором факторингу у спосіб підписання відповідних Реєстрів прав вимог, які є невід`ємною частиною Договору.
Також колегія суддів зауважує, що договір про відступлення права вимоги, внаслідок укладення якого позивач набув права вимоги до відповідачки у справі, є чинними та перед судом заінтересованими особами питання про визнання його недійсним не порушувалося.
Отже, з огляду на наведені обставини та докази у справі, вбачається, що відбулася заміна кредитодавця, на підставі укладеного договору відступлення прав вимоги, а тому до АТ «Таскомбанк», перейшло право вимоги за кредитним договором від № 4165292663 від 12 березня 2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 .
Під час розгляду справи встановлено, що кредитний договір № 4165292663 від 12 березня 2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 , підписано останньою та містить інформацію про суму кредиту, зокрема кредит у розмірі 73 018,40 грн, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк їх повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), договір підписано сторонами, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору позичальниця не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому частково виконувала його умови, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що виписки з особового рахунку клієнта банку (банківська виписка з розрахунку позичальника) є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджує рук коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції здійсненні протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операцій (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 21 вересня 2022 року у справі 381/1647/21, від 07 грудня 2022 року у справі № 298/825/15-ц). 
Отже виписки з особових рахунків є документом який суд необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону.
ОСОБА_1 отримувала кредитні кошти, користувалася ними та частково виконувала зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується випискою по рахунку, яка є первинним документом та підтверджує здійснені по банківському рахунку операції.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідачка отримала кредит за договором № 4165292663 від 12 березня 2021 року, проте не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти в повному обсязі не повернула, тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованості за тілом кредиту.
Що стосується відсотків за користування кредитними коштами, колегія суддів виходить з наступного.
Так, сторони в кредитному договорі № 4165292663 від 12 березня 2021 року погодили, що за користування кредитними коштами встановлюється процентна ставка в розмірі 2,49% щомісяця від суми кредиту та 0,01% річних від суми боргу за договором. Тобто, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами. Тому, наявні правові підстави для стягнення не тільки тіла кредиту, а також заборгованості за нарахованими відсотками.
Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 32), нарахування відсотків на кредит проводилося до 25 березня 2023 року. З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір заборгованості за річними процентами становить 9,55 грн, заборгованість за щомісячними процентами - 33 109,23 грн та заборгованість за які також підлягають стягненню.
Розмір заявленої банком заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та відповідає умовам вказаного договору.
Встановивши, що ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, колегія суддів дійшла висновку про те, що у позивача виникло право вимоги про повернення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом в судовому порядку та стягнення з відповідачки на його користь заборгованість за кредитом в загальному розмірі 99 712,95 грн.
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовну заяву та апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу позову в розмірі 3 028,00 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 542,00 грн, а всього 7 570,00 грн, підлягають стягненню зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк».
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» - задовольнити.
Заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість за договором № 4165292663 від 12 березня 2021 року у розмірі 99 712,95 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 66594,17 грн, заборгованості по річним процентам у розмірі 9,55 грн, заборгованості по щомісячним процентам у розмірі 33 109,23 грн.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» судовий збір у розмірі 7 570,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 серпня 2025 року. 

Головуючий

Судді