ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7139/25 Справа № 175/2204/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.
за участю секретаря Паромової О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації — обласної військової адміністрації на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2025 року у справі за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації — обласної військової адміністрації до Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України” про визнання недійсними розпорядження, договорів купівлі-продажу та дарування, припинення права власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації — обласної військової адміністрації звернувся до суду з позовом до Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України” про визнання недійсними розпорядження, договорів купівлі-продажу та дарування, припинення права власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки.
       В обґрунтування позовних вимог керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації — обласної військової адміністрації посилався на те, що Розпорядженням Голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №2286-Р від 25 травня 2009 року надано ОСОБА_1 дозвіл на підготовку матеріалів погодження місця розташування земельної ділянки. Розпорядженням Голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №2965-Р від 17 липня 2009 року надано ОСОБА_1 дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 2,000 га у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (інші захисні насадження) на території Новоолександрівської сільської ради за межами населеного пункту. Розпорядженням Голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №1305-Р від 26 березня 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розроблений ПП НВП “Укрбудгеопроект” та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,000 га ріллі за рахунок земель сільськогосподарського призначення (інші захисні насадження) за межами населеного пункту території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. На підставі Розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №1305-Р від 26 березня 2010 року, відділом Держкомзему в Дніпропетровському районі 22 квітня 2010 року складено та видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯЙ № 005024, зареєстрований за 011012001208, згідно з яким ОСОБА_1 став власником земельної ділянки площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. 22 квітня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Вказаний Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Камеко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №440. На підставі вищезазначеного Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 квітня 2011 року, відділом Держкомзему в Дніпропетровському районі 31 травня 2012 року складено та видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯК № 000082, згідно з яким ОСОБА_2 стала власником земельної ділянки площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. 29 листопада 2014 року ОСОБА_2 відповідно до Договору дарування подарувала земельну ділянку площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області ОСОБА_3 . Вказаний Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. Позивач вказує, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за  ОСОБА_1 відбулася з порушеннями вимог чинного законодавства. Позивач стверджує, земельна ділянка площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189 належить до земель лісогосподарського призначення, що підтверджується листом державного підприємства “Харківська державна лісовпорядна експедиція” за вих. №724 від 25 листопада 2021 року. З вказаного листа вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189(1) частково знаходиться в межах кв. АДРЕСА_1 виділи 9,14,19,20,24 Микільського лісництва ДП “Дніпровський лісгосп”. Орієнтовна площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189(1) з кв. АДРЕСА_1 виділи 9,14,19,20,24 Микільського лісництва ДП “Дніпровський лісгосп” становить 1,6724 га. Схема кв.11 Микільського лісництва ДП “Дніпровський лісгосп” згідно матеріалів лісовпорядкування на 2013 рік. На підставі викладеного керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації просив суд визнати недійсним Розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №1305-р від 26 березня 2010 року “Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства”; визнати недійсним укладений 22 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189 площею 2,000 га, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Камеко В.В. за №442; визнати недійсним укладений 29 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189 площею 2,000 га, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєвою Т.М. за №678; припинити право власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189 площею 2,000 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 514670912214); скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 2,000 га, кадастровий номер 1221486200:01:126:0189 у Державному земельному кадастрі; стягнути з відповідачів у справі на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір. 
       Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 3 вересня 2024 року залучено у якості правонаступника третьої особи Держане спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України”. 
       Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України” про визнання недійсними розпорядження, договорів купівлі-продажу та дарування, припинення права власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки.
       В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура просить рішення суду від 28 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації — обласної військової адміністрації, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач  ОСОБА_3 просить рішення суду від 28 квітня 2025 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Звернувшись до суду із позовом, керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації — обласної військової адміністрації просив суд визнати недійсним Розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №1305-р від 26 березня 2010 року “Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства”; визнати недійсним укладений 22 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189 площею 2,000 га, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Камеко В.В. за №442; визнати недійсним укладений 29 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189 площею 2,000 га, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєвою Т.М. за №678; припинити право власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189 площею 2,000 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 514670912214); скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 2,000 га, кадастровий номер 1221486200:01:126:0189 у Державному земельному кадастрі; стягнути з відповідачів у справі на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір. 
       
       Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
       Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
       У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
       Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
       Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
       Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (зокрема, постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
       Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (зокрема, постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
       Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
       З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
       «Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (постанови Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15, від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18).
       Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19).
       Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).
       Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови від 20 листопада 2018 у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
       Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
       Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена. Невиконання прокурором вимог щодо надання до суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.
       У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
       Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
       Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України.
       Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
       Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
       Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
       Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).
З матеріалів справи вбачається, Правобережна окружна прокуратури міста Дніпра звернулася до  Дніпропетровської обласної  державної адміністрації — обласної військової адміністрації про порушення вимог законодавства при розпорядженні землями державного лісового фонду  та щодо вжиття заходів представницького характеру з метою захисту порушеного права на спірну земельну ділянку, що підтверджується листом №04/53-158вих-23 від 09 січня 2023 року (т.1 а.с.81-83).
Дніпропетровською обласною державною адміністрацією — обласною військовою адміністрацією будь-яких заходів на відновлення порушених інтересів держави та повернення спірної земельної ділянки до теперішнього часу не вжито (т.1 а.с.84, 85).
Таким чином, Правобережна окружна прокуратури міста Дніпра при звернені з позовом у цій справі в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації — обласної військової адміністрації обґрунтувала порушення прав держави та таке звернення спрямоване на задоволення суспільної потреби, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами.
       Враховуючи дотримання до подання до подання позову у цій справі процедури, передбаченої ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор має право здійснювати представництво інтересів Дніпропетровської обласної державної адміністрації — обласної військової адміністрації 
У справі встановлено, розпорядженням Голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №2286-Р від 25 травня 2009 року надано ОСОБА_1 дозвіл на підготовку матеріалів погодження місця розташування земельної ділянки (т.1 а.с. 37).
       Розпорядженням Голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №2965-Р від 17 липня 2009 року надано ОСОБА_1 дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 2,000 га у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (інші захисні насадження) на території Новоолександрівської сільської ради за межами населеного пункту (т.1 а.с. 38).
       Оскарженим у цій справі розпорядженням голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №1305-Р від 26 березня 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розроблений ПП НВП “Укрбудгеопроект” та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,000 га ріллі за рахунок земель сільськогосподарського призначення (інші захисні насадження) за межами населеного пункту території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (т.1 а.с. 39).
       На підставі вищезазначеного Розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №1305-Р від 26 березня 2010 року, відділом Держкомзему в Дніпропетровському районі 22 квітня 2010 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯЙ № 005024, зареєстрований за 011012001208, згідно з яким ОСОБА_1 став власником земельної ділянки площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (т.1 а.с. 40).
       22 квітня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Вказаний Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Камеко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №440 (т.1 а.с. 41).
       На підставі вищезазначеного Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 квітня 2011 року, відділом Держкомзему в Дніпропетровському районі 31 травня 2012 року складено та видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯК № 000082, згідно з яким ОСОБА_2 стала власником земельної ділянки площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (т.1 а.с. 42).
       29 листопада 2014 року ОСОБА_2 , відповідно до Договору дарування, подарувала земельну ділянку площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області ОСОБА_3 . Вказаний Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. (т.1 а.с. 43-44).
       Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну земельну ділянку з 29 листопада 2014 року зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 (т.1 а.с.35).
       Звернувшись до суду із цим позовом, прокурор зазначав, що земельна ділянка площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189 належить до земель лісогосподарського призначення, посилаючись на лист державного підприємства “Харківська державна лісовпорядна експедиція” за вих. №724 від 25 листопада 2021 року. 
       У вказаному листі зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189(1) частково знаходиться в межах кв. АДРЕСА_1 виділи 9,14,19,20,24 Микільського лісництва ДП «Дніпровський лісгосп». Орієнтовна площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189(1) з кв. АДРЕСА_1 виділи 9,14,19,20,24 Микільського лісництва ДП “Дніпровський лісгосп” становить 1,6724 га. Схема кв.11 Микільського лісництва ДП “Дніпровський лісгосп” згідно матеріалів лісовпорядкування на 2013 рік (т.1 а.с. 49).
       Встановлено, земельна ділянка площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, належить до категорії земель з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується розпорядчими документами Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, реєстрацією спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідних реєстрах, виникнення, реєстрацією та переходом права власності на землю за правочинами, розробленою землевпорядною документацією.
       Відповідно до п. 5 Прикінцеві положення ЛК України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України (тобто до 01.01.2002), таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування».
       Конструкція вищевказаної норми вимагає дотримання щонайменше кількох умов: факт надання державним та комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам та установам земельних ділянок у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України (до 01.01.2002); наявність законних та чинних планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.
       Слід зазначити, прокурором було надано суду листи, однак, жодних підтверджуючих документів — відповідних рішень відповідних органів, актів, а також документів, що стали підставою для надання Микільському лісництву ДП “Дніпровський лісгосп” у постійне користування земельної ділянки площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189 та відповідно для її включення до матеріалів лісовпорядкування суду надано не було.
       В матеріалах справи відсутня інформація про те, що будь-яким із уповноважених Земельним кодексом Української РСР (у відповідних редакціях), так і Земельним кодексом України органом приймалися розпорядчі документи про надання відповідних земель у постійне користування відповідному лісогосподарському підприємству, яке належить до сфери управління ДСПП “Ліси України”, у тому числі Микільському лісництву ДП “Дніпровський лісгосп” та визначення цільового призначення земель, що свідчить про відсутність доказів правомірності включення спірної земельної ділянки до картографічних матеріалів лісовпорядкування.
       У листі Дніпропетровської обласної військової адміністрації за вих. №1009-23 від 13 лютого 2023 року зазначено, що листом департаменту екології та природних ресурсів обласної державної (військової) адміністрації від 15 грудня 2022 року №2-3912/0/261-22 поінформовано прокурору про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189 не знаходиться в межах створеного (існуючого) регіонального ландшафтного парку “Дніпрові порога”. Проте, вказана земельна ділянка знаходиться в межах території, зарезервованої під подальше розширення регіонального ландшафтного парку “Дніпровські пороги” відповідно до рішень Дніпропетровської обласної ради від 21 жовтня 2015 року №680-34/VI “Про затвердження Дніпропетровської обласної комплексної програми (стратегії) екологічної безпеки та запобігання змінам клімату на 2016-2025 роки” (зі змінами) та від 24 березня 2017 року №176-8/VII “Про схеми формування екологічної мережі Дніпропетровської області” (зі змінами). Зі змісту листа вбачається, що вказана ділянка передана в приватну власність для ведення особистого селянського господарства. Водночас, йдеться про її перебування у складі земель лісогосподарського призначення ДП “Дніпровське лісове господарство”.
       Слід зазначити, звернення ДП “Дніпровське лісове господарство” з питання оформлення права постійного користування земельною ділянкою або відчуження іншим особам, відповідні матеріали лісовпорядкування, визначені нормами Лісового кодексу, та (або) матеріали інвентаризації відповідних земель лісового фонду з визначенням їх меж та категорії облдержадміністрації не надавалися (т.1 а.с. 84-85). 

       Вказане також зазначено у листі Дніпропетровської обласної військової адміністрації за вих. №705/0/526-23 від 10 лютого 2023 року (т.1 а.с. 89, 90).
       З відповіді Головного управління держгеокадастру за вих. №104-0.223-352/2-23 від 16 січня 2023 року про надання прокурору в електронному вигляді наступних документів вбачається прокурору було надано: сканкопія “Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (2009); сканкопія Оцінка впливу на навколишнє середовище наслідків надання земельної ділянки, яка зарезервована для подальшого заповідання, у приватну власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 (2010); сканкопія Технічна документація зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_2 за адресою: Новоолександрівська сільська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області(т.1 а.с.74). 
       Надані прокурором копії листів органів державної влади, якими, на думку прокурора, підтверджується, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні наразі вже Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” не є планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування в розумінні п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, оскільки ст. 48 цього Кодексу, де зазначено що «матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.
       У Положенні про обласні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України функція “Затверджують матеріали лісовпорядкування” з`явилась лише з прийняттям наказу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України 26.03.2021 № 217.
       Відповідно до ст. 37 Закону України “Про землеустрій” інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
       Також слід зазначити, матеріали справи не містять відомостей про наявність на спірній земельній ділянці зелених насаджень, а саме їх певне найменування, їх кількість, види, вік, вартість, інші дані за якими їх можна ідентифікувати як належність конкретній особі (суб`єкту).
       Як вбачається з правовстановлюючих документів, офіційних відомостей Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно - вищевказана земельна ділянка віднесена до категорії земель з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства та не відносилася до земель лісового фонду.
       Таким чином, жодних належних документів, які підтверджували б право постійного користування ДП “Дніпровське лісове господарство” на спірну земельну ділянку на момент її отримання у власність першим власником ОСОБА_1 - 22 квітня 2010 року, а також належних доказів — відповідних документів на підтвердження того, що було змінено цільове використання земельної ділянки із земель лісового фонду на землі сільськогосподарського призначення, в тому числі, на час оформлення першим власником ОСОБА_1 22 квітня 2010 року права власності на спірну земельну ділянку, позивачем суду не надано, матеріали справи таких доказів не містять.
       Частинами 1, 9 ЗК України передбачено, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
       Відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом (п.12 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051). 
       Відповідно до ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
       Аналізуючи положення ст. ст. 80, 83, 84, п. 24 розділу Х ЗК України, а також розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності” можна дійти висновку, що у випадку відсутності оформленого в установленому законодавством порядку права постійного користування на земельну ділянку за Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” відсутні підстави для віднесення такої земельної ділянки до земель державної власності лісового фонду.
       Надані позивачем документи не містять будь-яких даних, ідентифікуючих земельну ділянку, яка нібито включає в себе спірну земельну ділянку та перебуває в постійному користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”, оскільки в наданих документах відсутні координати земельної ділянки та точка прив`язки цих координат.
       Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
       Власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)).
       Останнім набувачем спірної земельної ділянки площею 2,000 га, з кадастровим номером 1221486200:01:126:0189, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області є ОСОБА_3 на підставі Договору дарування земельної ділянки від 29 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. 
       Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованої, зокрема, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.
       Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, зокрема передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

       У рішенні ЄСПЛ від 17 листопада 2016 року у справі «Alentseva v. russia» суд зазначив, що конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
       Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть містити акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Volovik v. Ukraine», заява № 15123/03, пункт 45).
       Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі «Brumarescu v. Romania», заява № 28342/95, пункт 61).
       Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
       Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми. Перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, висловлена в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що містить свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East / West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункти 166–168).
       У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме собою суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
       Верховний Суд зазначає, що вказані гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 у справі № 910/8413/21).
       Набувач визнається добросовісним, якщо під час вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.
       Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       За приписами частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.
       Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
       Таким чином, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що, вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20).
       Позивачем не надано суду та матеріали справи не містять доказів на підтвердження недобросовісності у діях відповідачів -  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , кожного відповідно, на час набуття кожним із відповідачів почергово у власність вказаної земельної ділянки у вищезазначені періоди часу.
       Також апеляційний суд враховує положення Закону України “Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача” №4292-IX від 12 березня 2025 року, згідно якого відповідно до ч.2 ст.391 ЦК України, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
       Згідно Прикінцевих та перехідних положень положення цього Закону мають зворотню дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
       Слід зазначити, із позовними вимогами про витребування земельної ділянки позивач у цій справ не звертався.
       Кримінальне провадження стосовно незаконного вибуття спірної земельної ділянки у приватну власність не порушувалося, матеріали справи таких доказів не містять.
       Таким чином, враховуючи встановлені у справі обставини, а також враховуючи, що у справі не доведено належними та допустимими доказами недобросовісності у діях відповідачів  ОСОБА_1  - першого набувача земельної ділянки,    ОСОБА_2 , а також  ОСОБА_3  -  останнього набувача, який на теперішній час є власником спірної земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.
       Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог позивача, наявність правових підстав для задоволення позовних вимог є безпідставними та не підтверджуються належними доказами у справі.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду,переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
       Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації — обласної військової адміністрації — залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2025 
року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Вступна та резолютивна частини постанови
       проголошена у судовому засіданні 19 серпня 2025 року.
       Повний текст постанови складено 21 серпня 2025 року. 

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

            Судді  М.О.Макаров

О.В.Свистунова