21.07.25
22-ц/812/930/25
Провадження № 22-ц/812/930/25
ПОСТАНОВА
Іменем України
21 липня 2025 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                справа № 484/5963/24
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником – адвокатом Мельниченко Вікторією Валеріївною, на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 11 квітня 2025 року під головуванням судді Шикері І.А., повне судове рішення складено цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Позивач зазначав, що 26 січня 2023 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач отримав у нього в борг 13 000 доларів США зі строком повернення до 26 червня 2024 року, про що було складено відповідну розписку. Оскільки відповідачем борг не було повернуто, позивач просив стягнути з нього на свою користь заборгованість в сумі 13 000 доларів США.
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Мельниченко В.В. - категорично заперечувала факт отримання відповідачем будь-яких коштів від позивача. Вказувала, що розписка була складена під психологічним тиском з боку позивача після пожежі орендованого ОСОБА_2 у ОСОБА_1 будинку та не була спрямована на реальне настання обумовлених нею наслідків. З огляду на викладене просила відмовити у задоволенні позову.
У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 – адвокат Вторнікова Н.О.- зазначала, що твердження відповідача щодо психологічного тиску з боку позивача та змушування до написання розписки є такими, що не відповідають дійсності. Факт отримання коштів у борг підтверджується змістом розписки, у якій ОСОБА_2 зазначив свої особисті дані, дату та поставив підпис. Крім підпису відповідача наявний також підпис свідка ОСОБА_3 , який був присутній під час написання розписки та в момент передачі грошей. Також зазначила, що сума завданих збитків у зв`язку з пожежею значно більша 13 000 доларів США, а тому доводи відповідача щодо вимоги позивача у компенсації завданої пожежею шкоди та, як наслідок, змушування до написання розписки є надуманими та недостовірними.
У грудні 2024 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву. Зазначав, що він разом із дружиною орендували у ОСОБА_1 будинок, який, як згодом з`ясувалося, відповідно до технічної документації є не житловим приміщенням, а літньою кухнею. Як вказав ОСОБА_2 , через невідповідність орендованого будинку державно-будівельним нормам, 25 січня 2023 року сталася пожежа, внаслідок якої той повністю згорів. 26 січня 2023 року ОСОБА_1 , користуючись його шоковим станом після пожежі та його вразливістю через складні життєві обставини, чинячи психологічний тиск, з метою компенсувати збитки від пожежі, змусив його написати розписку про нібито отримання грошових коштів. ОСОБА_2 стверджує, що грошові кошти від ОСОБА_1 , у тому числі на підставі вказаної розписки у розмірі 13000 доларів США ніколи йому не передавалася, що спростовує юридичну силу цього документа як доказу укладення договору позики, вказана розписка була ним написана виключно у зв`язку із деліктними та орендними договірними відносинами Зазначає, що після того, як він вийшов із шокового стану та усвідомив обставини, за яких було складено розписку, він звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Також ОСОБА_4 вказував, що йог матеріальний стан виключає необхідність позичати значну суму звертав уваг
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір позики від 26 січня 2023 року про отримання ним від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 13000 доларів США.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2024 року поновлено відповідачу строк для подання зустрічного позову та прийнято до розгляду з первісним позовом.
У відзиві на зустрічну позовну заяву представник ОСОБА_1 – адвокат Вторнікова Н.О. - просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Зазначала, що твердження позивача, що пожежа сталася внаслідок невідповідності орендованого будинку вимогам державно-будівельних норм є неправдивими та недостовірними. Так, це спростовується висновком експерта від 18.09.2024 року про причину пожежі, що надійшов до Соломянського районного суду м. Києва у межах цивільної справи № 760/18526/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди. До того ж, сім`я ОСОБА_2 , проживаючи більше трьох років в орендованому будинку жодних нарікань щодо його стану не висловлювала. Крім того звертала увагу, що згідно Звіту від 20.09.2023 року про оцінку розміру збитків, завданих ОСОБА_1 пожежою, вони складають 1 696 010 грн., що є значно більшим, ніж 13 000 доларів США. Факт отримання ОСОБА_2 вказаної суми коштів підтверджується змістом написаної ним розписки, а на підтвердження обставин вчинення психологічного тиску з боку ОСОБА_1 ОСОБА_2 не надано жодних доказів.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26 січня 2023 року в сумі 13 000 доларів США та 5355 грн 15 коп. судового збору. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.
Задовольняючи первісний позов, суд виходив з того, що відповідач не виконав зобов`язання за договором позики, у зв`язку з чим залишилась непогашеною сума позики, що підлягає стягненню. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами удаваність правочину.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Мельниченко В.В. - просила скасувати рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 квітня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 , у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити.
Адвокат Мельниченко В.В. зазначала, що суд першої інстанції помилково визнав розписку від 26 січня 2023 року належним та допустимим доказом укладення договору позики, не врахувавши вимоги ст. 1046 ЦК України, фактично усунувшись від повного та всебічного встановлення обставин передачі 13000 доларів США від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , тоді як відповідач категорично заперечував факт реального отримання коштів та надав всі можливі зі свого боку докази для спростування цих обставин, а ОСОБА_1 не надав жодних доказів, які б могли підтвердити існування та передачу коштів (наприклад: банківські перекази, квитанції про зняття готівки, документи про обмін валют, показання свідків чи фінансові документи, що засвідчують походження або рух коштів тощо). Суд проігнорував доводи ОСОБА_2 про складання розписки від 26 січня 2023 року під психологічним тиском у контексті деліктних відносин, спричинених пожежею 25 січня 2023 року, та за відсутності фактичної передачі грошових коштів. Вказані обставини, на думку апелянта, свідчать про удаваний характер розписки відповідно до ст. 235 ЦК України, оскільки вона приховувала компенсаційні відносини, а не позикові. Неправильне застосування судом ст. 1046 та 1047 ЦК України призвело до помилкового задоволення первісного позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та необґрунтованої відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення договору недійсним. Вважає також, що суд порушив вимоги ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів, безпідставно проігнорувавши подані ОСОБА_2 докази, які в сукупності переконливо спростовують факт отримання коштів за розпискою від 26 січня 2023 року, а саме: акт про пожежу від 25 січня 2023, заяву до правоохоронних органів та витяг з ЄРДР, декларацію про доходи ОСОБА_2 за 2022 рік, Висновок психологічної експертизи із застосуванням комп`ютерного поліграфа № 74/88 від 29 січня 2025 року. Крім того, суд необґрунтовано відхилив клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів фінансового стану ОСОБА_1 , чим порушив принцип змагальності та рівності сторін. Тоді, як доведення відсутності відповідних фінансових ресурсів могло б остаточно спростувати факт передачі ОСОБА_1 коштів, підтверджуючи удаваний характер розписки та відсутність позикових відносин. Також апелянт вказував, що суд не врахував, що розписка була складена наступного дня після пожежі 25 січня 2023 року, коли ОСОБА_2 перебував у шоковому стані, що в свою чергу підтверджує пов`язаність обставин 26 січня 2023 року з обставинами попереднього дня – 25 січня 2023 року.
У відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_1  – адвокат Вторнікова Н.О. - просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Зазначала, що причини виникнення пожежі, яка сталася 25 січня 2023 року, досліджуються Солом`янським районним судом м. Києва в межах цивільної справи № 760/18526/23 за позовом  ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про стягнення коштів, та вказаний факт не стосується предмету даного спору та не може бути доказом під час розгляду даної справи в розумінні ст. 76 ЦПК України. Щодо декларації про доходи відповідача за 2022 рік як доказу відсутності у нього фінансової потреби в позиці, то враховуючи наявність малолітньої дитини, безробітної дружини та необхідність витрачати кошти на наймання житла та придбання побутових приладів та речей, на думку представника ОСОБА_1 , цілком ймовірно, що у  ОСОБА_2  виникла потреба у великій сумі грошей одразу. В свою чергу, позивачем було надано до суду копію нотаріально посвідченого договору купівлі – продажу квартири від 17.11.2017 року, згідно якого  ОСОБА_1 , його мати та дружина продали належну їм квартиру, за що отримали кошти в сумі 2 234 915 грн. Крім того, позивач з 02.09.2019 здавав в оренду відповідачу житлове приміщення та отримував від нього кошти в сумі 350 доларів США щомісячно, а тому мав фінансову можливість надати відповідачу в позику кошти в сумі 13000 доларів США. Представник ОСОБА_5 також зауважує, що Висновок психологічної експертизи із застосуванням поліграфа № 74/88 від 29 січня 2025 року не може бути достовірним та допустимим доказом та бути підставою як для задоволення вимог позивача, так і для відмови в позові, оскільки таке опитування проводиться з метою отримання орієнтовної інформації. Заперечення відповідача щодо факту реального отримання коштів та начебто удаваного характеру розписки від 26 січня 2023 року є необґрунтованими, так як факт отримання коштів у борг підтверджується розпискою про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику. 
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник – адвокат Мельниченко В.В. - підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Вторнікова Н.О. - просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судове рішення – залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частини перша, третя статті 202 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин (див. постанову Верховного Суду від 04 серпня 2022 року в справі № 607/5148/20).
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено, що 26 січня 2023 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що отримав в борг у ОСОБА_1 13 000 доларів США, які зобов`язується повернути у термін не пізніше 26 червня 2024 року. У вказаній розписці ОСОБА_2 додатково зазначено про фактичне отримання зазначених коштів та складання ним розписки власноруч, без будь-якого примусу, важких обставин тощо (т. 1 а.с. 10). 
Факт власноручного складання та підписання розписки ОСОБА_2 підтверджував.
На обґрунтування зустрічного позову про визнання договору позики недійсним з підстав його удаваності ОСОБА_2 зазначав, що грошових коштів, які вказані у розписці від 26 січня 2023 року, він не отримував, а розписка була написана під впливом психологічного тиску на нього зі сторони ОСОБА_1 , який скористався його психологічним станом після пожежі, що сталася 25.01.2023 року, внаслідок якої орендований ОСОБА_2 у ОСОБА_1 будинок повністю згорів, з метою компенсування збитків від пожежі.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У частині тетій статті 12, часчтині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оцінивши належним чином, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України надані ОСОБА_2 та його представником докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність належними та достатніми доказами того, що договір позики – розписка від 26.01.2023 року - був укладений між сторонами з метою зафіксувати домовленість про відшкодування ОСОБА_2 спричинених пожежою збитків, тоді як такі твердження спростовуються змістом самої розписки, у якій ОСОБА_2 власноруч зазначив, що бере у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13 000 доларів США в борг.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для кваліфікації правочину як удаваного. За таких обставин, встановивши, що відсутні підстави для кваліфікації правочину як удаваного, суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (частина третя статті 631 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21 зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції вірно встановив, що 26 січня 2023 року між сторонами був укладений договір безпроцентної позики, за умовами якого позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальника ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 13 000 доларів США у позику строком до 26 червня 2024 року, які позичальник зобов`язується повернути не пізніше зазначеної дати. Суд також правильно встановив, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають саме із договору позики, що підтверджується наданою ОСОБА_1 власноручно написаною ОСОБА_2 розпискою, умови якої останній не виконав, а тому правильно задовольнив позовні вимоги про стягнення заборгованості, а також відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання договору позики недійсним через недоведеність зустрічних позовних вимог.
Посилання апеляційної скарги на те, що розписка від 26 січня 2023 року не може бути підтвердженням зобов`язань за договором позики не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються змістом розписки.
Доводи апеляційної скарги про те, що кошти ОСОБА_2 фактично отримані не були, а розписку він написав під психологічним тиском ОСОБА_1 відповідачем не були доведені, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.
Колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційної скарги на неврахування судом як доказу психологічного тиску з боку ОСОБА_1 під час складання розписки факту звернення ОСОБА_2 із заявою до правоохоронних органів та внесення цих відомостей до ЄРДР.
Так, з матеріалів справи слідує, що у провадженні сектору дізнання ВП №4 Бучанського РУП ГУНП в Київській області перебувало кримінальне провадження № 12023116390000090 від 25.02.2023 року розпочате за фактом вчинення шахрайських дій щодо ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, яке постановою 03.03.2023 року було закрито на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вказана постанова ОСОБА_2 не була оскаржена.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу в порядку цивільного судочинства про правові на слідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Такого судового рішення матеріали справи не містять. 
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що з часу укладання між сторонами договору позики ОСОБА_2 не вживалися заходи щодо визнання цього договору позики недійсним, зустрічні вимоги про визнання недійсним спірного правочину були пред`явлені 16 грудня 2024 року - після подачі до суду ОСОБА_1 у жовтні 2024 року позову про стягнення боргу за договором. 
Крім того, зміст листування сторін у месенджері за 27 і 28 січня 2023 року (тобто, у наступні дні після складання договору позики), справжність якого підтвердив ОСОБА_2 в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, свідчить про позитивні відносини сторін та відсутність між ними конфліктних чи напружених відносин (т. 1 а.с. 123-125). 
Отже, факт пожежі, що мав місце 25 січня 2023 року, не свідчить як про удаваність договору позики, так і на укладання цього договору відповідачем під психологічним тиском з боку ОСОБА_1 , а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів також вважає безпідставними. 
Апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів фінансового стану ОСОБА_1 , чим порушив принцип змагальності та рівності сторін, та не врахував, що декларація ОСОБА_2 свідчить про відсутність у нього потреби у коштах. Так, відсутність у матеріалах справи відомостей державної податкової інспекції щодо доходів позивача за 2022 рік та зміст податкової декларації платника єдиного податку - ФОП ОСОБА_2 , де ним зазначена загальна сума доходу за 2022 рік - 1 215 625 грн., не доводять удаваність і безгрошовість укладеного сторонами договору позики.
Щодо посилань апеляційної скарги на неврахування судом Висновку психологічного експертного дослідження із застосуванням комп`ютерного поліграфа за результатами опитування ОСОБА_2 як доказу на підтвердження неотримання ним позики, то вказаний висновок судом було оцінено відповідно до ст. 89, 110 ЦПК України та вірно встановлено, що він суперечить обставинам справи та наданим сторонами доказам, у тому числі змістом складеної відповідачем розписки. Подібний висновок щодо оцінки такого доказу як використання поліграфу узгоджується з постановами Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 589/4601/21, від 02 липня 2025 року у справі № 369/7251/22.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
З огляду на викладені вимоги закону у постанові від 29 травня 2024 року у справі № 759/16744/21 про стягнення боргу за договором позики, у якій незгоду із реальною передачею йому коштів в борг відповідач доводив проведенням експертизи із застосуванням комп`ютерного поліграфа стосовно себе, Верховний Суд зазначав, що таке дослідження є фактично шляхом допиту позичальника як свідка, тоді як безгрошовість договору позики не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, тому допит позичальника як свідка із застосуванням комп`ютерного поліграфа є недопустимим доказом у спірній категорії справ.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, належним чином оцінивши надані сторонами докази, правильно виходив з того, що укладений сторонами договір позики вчинений у належній формі, його умови погоджені сторонами, викладені чітко та зрозуміло, позивачем не надано належних та допустимих доказів безгрошовості цього договору та того, що на його підставі між сторонами виникли інші правовідносини, ніж передбачені його умовами, а також того, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором позики правочинами. 
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 13 000 доларів США та відмови у задоволенні зустрічного позову.
З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення. 
З огляду на результати апеляційного перегляду відсутні підстави для відшкодування судових витрат відповідача.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником – адвокатом Мельниченко Вікторією Валеріївною, залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий  В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина 

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 29 липня 2025 року