ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                          
 
02 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 509/1752/19
 
провадження № 61-7857св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , державний реєстратор комунального підприємства «Овідіопольське РБТІ» Литвиненко Світлана Ігорівна, державний кадастровий реєстратор Міськрайонного управління в Овідіопольському районі                                              та м. Чорноморськ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Гладкий Роман Іванович,
треті особи:ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру в Одеській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 та її представника - адвоката Леванюк Тетяни Володимирівни, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 грудня 2021 року у складі судді Кочко В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Сегеди С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства «Овідіопольське РБТІ» Литвиненко С. І., державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м. Чорноморськ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Гладкого Р. І., треті особи:                                            ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру в Одеській області                                  (далі - ГУ Держгеокадастру в Одеській області), про зобов`язання вчинити певні дії та визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора.
 
Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), площею 0,09 га, що розташована за адресою:                                           АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2013 року та договору поділу земельної ділянки від 18 грудня 2013 року, яка межує із земельною ділянкою, що належить ОСОБА_2 .
Межі земельної ділянки були погоджені із суміжними власниками земельних ділянок, у тому числі з ОСОБА_2 , і підписаний відповідний акт                                приймання-передачі межових знаків на зберігання від 10 квітня 2014 року. Крім того, з цими власниками було погоджено проїзд до його земельної ділянки, площею                                       80 кв. м, що підтверджується підписаними угодами.
Однак, у 2018 році ОСОБА_2 подала до Овідіопольського районного суду позов до нього з вимогою усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою                                                  (справа № 509/5227/18).
З цього позову він довідався про те, що у 2016 році ОСОБА_2 замовила виконання технічної документації про встановлення (відновлення) меж власної земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . А у 2017 році на підставі її заяви до Державного земельного кадастру були внесені зміни в автоматизовану систему Державного земельного кадастру (далі - АС ДЗК) щодо її земельної ділянки таким чином, що це спричинило порушення його прав як власника земельної ділянки. 
У зв`язку з поданням ОСОБА_2 позову до нього, він був вимушений звертатися до суду із цим позовом для захисту своїх прав.
 
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:
- зобов`язати ОСОБА_2 відновити межі її земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5123781300:03:001:1349 за адресою:                      АДРЕСА_1 , встановлені актом прийомки-передачі на зберігання межових знаків від 11 травня 2010 року на підставі технічної документації ПП «Геозем» від 2010 року;
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора  Литвиненко С. І. КП «Овідіопольське РБТІ» про державну реєстрацію прав           ОСОБА_2 на земельну ділянку від 01 грудня 2017 року № 38472567;
- визнати незаконними дії державного кадастрового реєстратора щодо внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки загальною площею 0,20 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5123781300:03:001:1349 за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 та до Поземельної книги Відділу Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області й зобов`язати державного кадастрового реєстратора видалити ці відомості.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 грудня                          2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду                             від 11 квітня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 відновити межі її земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка), кадастровий номер 5123781300:03:001:1349 за адресою:                      АДРЕСА_1 , встановлені актом прийомки-передачі на зберігання межових знаків                                          від 11 травня 2010 року на підставі технічної документації ПП «Геозем»                                      від 2010 року.
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Овідіопольське РБТІ» Литвиненко С. І. про державну реєстрацію прав ОСОБА_2 на земельну ділянку №38472567 від 01 грудня                    2017 року.
Визнано незаконними дії державного кадастрового реєстратора щодо внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки загальною площею 0,20 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5123781300:03:001:1349 за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 та до Поземельної книги Відділу Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області та зобов`язано державного кадастрового реєстратора видалити ці відомості.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судові рішення мотивовано тим, що права ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки, порушені у зв`язку зі внесенням змін в АС ДЗК даних щодо земельної ділянки, належної ОСОБА_2 , внесених на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ПП «Фаренгейт-Овідій» від 2016 року, які підлягають відновленню. 
Позивачем надано докази того, що ОСОБА_2 було приховано від нього внесення змін до її земельної ділянки в АС ДЗК, а саме фактичних меж її земельної ділянки, про що свідчить лист Дальницької сільської ради від 19 березня 2019 року № 451 та схема, виготовлена в результаті топо-геодезичної зйомки земельних ділянок, належних ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , відповідно до якої фактичні межі земельної ділянки останньої не співпадають з межами земельної ділянки згідно з державним актом та межами земельної ділянки за даними АС ДЗК і складають площу 0,2230 га замість 0,20 га.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2024 року до Верховного Суду,                                               ОСОБА_2 та її представник - адвокат Леванюк Т. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просять рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду                            від 11 квітня 2024 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно визначили суть спірних правовідносин. Вважає, що ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки спір між сторонами існує щодо проїзду останнього до своєї земельної ділянки, тому він повинен був звертатися до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту.
Вказує, що кадастрові межі земельних ділянок з 2010 року не змінювалися, а доказів порушення прав позивача щодо користування ним земельною ділянкою не надано.
Апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 незаконно виконав рішення суду першої інстанції в цій справі, не дочекавшись набрання рішенням законної сили.
Вважає, що суд першої інстанції повинен був залучити до участі у справі Дальницьку сільську раду, оскільки ухвалив рішення про розпорядження землями територіальної громади.
 
Щодо відзиву на касаційну скаргу
 
У серпні 2024 року Головне управління Держгеокадастру в Одеській області подало до Верховного Суду відзив, в якому зазначило, постанова Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року є законною, обґрунтованою з дотриманням норм матеріального права та всебічним дослідженням всіх обставин справи, а отже не підлягає скасуванню.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
17 липня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,090 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий номер 5123781300:03:001:1839, що розташована за адресою:   АДРЕСА_1 , яка придбана ним за договором купівлі-продажу від 18грудня 2013 року             № 1717 та договором поділу земельної ділянки на 2 частини від 18 грудня                           2013 року № 1718.
 
ОСОБА_4 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, площею 0,20 га, кадастровий номер 5123781300:03:001:1349, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №591843 від 02 вересня 2010 року.
 
Позивач та відповідач є суміжними власниками земельних ділянок.
Під`їзд до земельної ділянки позивача здійснюється шляхом проїзду, зазначеного у документах позивача та державному акті відповідача.
 
Відповідно до акту приймання-передачі межових знаків на зберігання від 10 квітня 2014 року, межі земельної ділянки, яка розташована на території Дальницької сільської ради у АДРЕСА_1 закріплені межовими знаками у кількості 8 шт. Також зазначено, що власник земельної ділянки ( ОСОБА_1 ) претензій щодо меж та конфігурацій земельної ділянки не має, власниками та землекористувачами суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено.
Вказаний акт підписаний власником земельної ділянки - ОСОБА_1 та власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок, у тому числі наявний підпис ОСОБА_2 .
 
У 2016 році ОСОБА_4 замовила, а ПП «Фаренгейт-Овідій» виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .
 
На підставі цієї документації та заяви ОСОБА_2 в АС ДЗК та Поземельну Книгу Відділу Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області були внесені зміни координат поворотних точок земельної ділянки та зміна її конфігурації.
Виданий акт приймання-передачі межових знаків на зберігання без номера та дати містить інформацію, що він складений у присутності суміжних власників, але підписів цих власників під актом немає. Акт підписаний виконавцем робіт, власником земельної ділянки ОСОБА_2 та Дальницьким сільським головою Крутюком С. І.
 
За заявою ОСОБА_2 також внесені відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом     № 105907751 від 01 грудня 2017 року.
 
У 2018 році ОСОБА_2 звернулась до Овідіопольського районного суду з позовом до ОСОБА_1 з вимогою усунути перешкоди у користуванні її власною земельною ділянкою (справа № 509/5227/18). Ухвалою Овідіопольського районного суду від 18 квітня 2019 року провадження у справі зупинено.
 
Відповідно до висновку № 5/20 експерта з судової земельно-технічної експертизи , зробленою за заявою ОСОБА_1 , з урахуванням наданих на проведення експертизи матеріалів експертом Проскуровським В. П. встановлено, що дійсно має місце порушення меж та накладання земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані у АДРЕСА_1 площею 0,20 га, кадастровий номер 5123781300:03:001:1349, яка належить на праві власності ОСОБА_2 та на АДРЕСА_1 площею 0,09 га, кадастровий номер 5123781300:03:001:1839, яка належить на праві власності ОСОБА_1 у натурі (на місцевості) та у системі координат ДЗК відповідно до їх правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.

 

2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявники вказують порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме, судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьою                            статті 411 ЦПК України, оскільки суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі та суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої                                   статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 та її представника - адвоката Леванюк Т. В., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно із частиною третьою статті 26 Закону України «Про Державний земельний кадастр» зміни до відомостей про земельну ділянку (крім випадків, визначених у частині другій цієї статті) вносяться до Поземельної книги за заявою власника або користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на підставі документації, передбаченої цим Законом.
 
Відповідно до частини першої статті 21 цього Закону відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру:
на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні;
на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками;
на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель;
на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток  (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).
 
Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками на час вчинення відповідної дії відповідачем було визначено чинною на той час Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686.
 
Пунктом 4.1 Інструкції встановлено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.
 
Пунктами 4.2, 4.3 Інструкції встановлено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
 
Згідно із пунктом 3.12 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою).
Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.
Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення в пресі за місцезнаходженням земельної ділянки.
Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті-прийому передачі межових знаків на зберігання.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Встановивши, що, усупереч вказаним положенням чинної на час спірних правовідносин Інструкції, відповідачем було приховано від позивача внесення змін до її земельної ділянки в АС ДЗК та про те, що, фактично, у 2016 році межі земельної ділянки не відновлювались та не співпадають з межами в державному акті, так як складають площу 0,2230 га замість 0,20 га, а також те, що у 2016 році відповідачем були здійснені дії з встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі                                  (на місцевості) на підставі технічної документації що виготовлена ПП «Фаренгейт-Овідій», тобто була виготовлена нова технічна документація щодо земельної ділянки   ОСОБА_2 , а не взята раніше розроблена та затверджена у 2010 році технічна документація ПП «Геозем 8» для відновлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки такими діями було порушено його право, як власника суміжної земельної ділянки.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно визначили суть спірних правовідносин, а ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки спір між сторонами існує щодо проїзду останнього до своєї земельної ділянки, тому він мав звертатися до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, є безпідставними, оскільки позивач сам вправі визначати та обирати спосіб захисту своїх прав (статті 5, 13 ЦПК України). При цьому, судами було встановлено, що за існуючого погодження між сторонами меж суміжних земельних ділянок, підписання ними акту про встановлення межових знаків, ОСОБА_2 самостійно, без погодження та повідомлення ОСОБА_1 змінила межі земельних ділянок, у результаті чого між ними виник спір щодо користування їхніми суміжними земельними ділянками.
 
Зазначене свідчить про те, що обраний позивачем спосіб судового захисту є ефективним для захисту його порушених прав, не зумовлює нового судового спору і відповідає вимогам закону, а саме пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України.
 
До подібних висновків (з урахуванням mutatis mutandis) дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 115 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).
 
Крім того, ні в районному суді, ні в апеляційному суді відповідач не заявляв про обрання позивачем неналежного способу судового захисту.
 
Посилання заявника на те, що ОСОБА_1 незаконно виконав рішення суду першої інстанції в цій справі, не дочекавшись набрання рішенням законної сили, а суд апеляційної інстанції на це уваги не звернув не має правого значення для вирішення спору по суті, оскільки питання виконання судового рішення не є предметом оцінки судами апеляційної та касаційної інстанції у цій справі. У разі встановлення порушень своїх прав під час виконання судових рішень, особа вправі звернутися до суду зі скаргою у порядку, визначеному Розділом VІІ ЦПК України.
 
Доводи заявника про те, що суд першої інстанції мав залучити до участі у справі Дальницьку сільську раду, оскільки ухвалив рішення про розпорядження землями територіальної громади, не заслуговують на увагу, оскільки спір у цій справі виник саме між суміжними землеквласниками. Більш того, особи, які подали касаційну скаргу, не уповноважені діяти в суді від імені та в інтересах Дальницької сільської ради.
 
Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявників доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника - адвоката Леванюк Тетяни Володимирівни, залишити без задоволення.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець