ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року 
м. Черкаси   

Справа № 692/746/24		
Провадження № 22-ц/821/592/25		
Категорія: 305000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Новікова О.М., Фетісової Т.Л.
за участю секретаря: Глущенко І.В.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
представник позивача: адвокат Брус Сергій Миколайович,
відповідач: ОСОБА_2 ,
представник відповідача: адвокат Пух Світлана Леонідівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Бруса Сергія Миколайовича на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 10 січня 2025року (ухваленого під головуванням судді  Чепурного О.П. в приміщенні Драбівського районного суду Черкаської області, повний текст рішення складено 17 січня 2025 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,- 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

6 червня 2024 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2  про усунення від права на спадкування. 
В обґрунтування позову зазначила, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її двоюрідний племінник ОСОБА_3 . 
Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді: квартири, яка знаходиться по АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0967 га, кадастровий номер 71206555100:01:001:2121, яка розташована в с-щі Драбів Золотоніського району Черкаської області та земельної ділянки площею 0,12 га, яка розташована на території Драбівської селищної ради, право на яку йому як спадкоємцю першої черги за законом належить після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
На день смерті ОСОБА_4 була зареєстрована по одній адресі з ОСОБА_3 , тобто останній прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав та помер. 
Також відкрилась спадщина на земельну ділянку 0,031 га, кадастровий номер 7120655100:01:001:2688, що розташована в с-щі Драбів Золотоніського району Черкаської області, власником якої був ОСОБА_3 . 
За життя ОСОБА_3 заповіт не складав. 
Спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_4 немає. 
Спадкоємцем за законом третьої черги є ОСОБА_2 , рідна сестра ОСОБА_4 та тітка ОСОБА_3 . 
Позивачка вказує, що ОСОБА_4 за життя тяжко хворіла та потребувала постійного стороннього догляду, частково залежала від сторонніх осіб, була особою з інвалідністю першої групи, догляд за нею здійснювали ОСОБА_3 та вона. 
Після смерті матері ОСОБА_3 мешкав у квартирі один, він впав у депресію, з`явилися проблеми з серцем, тяжко хворів і потребував стороннього догляду. 
Госпіталізація в КНП «Драбівська багатопрофільна лікарня» після річниці від дня смерті матері стала для ОСОБА_3 останньою, де він і помер ІНФОРМАЦІЯ_3 від ішемічної хвороби серця. 
Вказує, що на звернення ОСОБА_3 до тітки ОСОБА_2 надати йому будь-яку допомогу, чи то матеріальну, чи то фізичну, вона не реагувала. Фізично також відмовлялась допомагати, говорила, що в силу похилого віку сама потребує сторонньої допомоги та догляду. 
ОСОБА_2 також не допомагала доглядати свою рідну сестру ОСОБА_4 і повністю ізолювалась від сестри та свого племінника, категорично відмовлялась навіть їх навідувати та надавати будь-яку допомогу. 
Позивачка вказує, що їй було дуже скрутно, проте вона самотужки доглядала за племінником, щоденно здійснювала відповідні медичні, санітарні та гігієнічні процедури, супроводжувала племінника до медичних закладів на обстеження та лікування. 
Лікарі періодично здійснювали обстеження ОСОБА_3 , корегували та призначали лікування, вона була поряд, здійснювала необхідний догляд як в лікарні, так і вдома, у них з племінником були дуже теплі та добрі стосунки, взаєморозуміння, повага. 
Позивачка вказує, що неодноразово телефонувала ОСОБА_2 , розповідала про стан здоров`я племінника та просила допомоги, на що вона завжди відмовляла, говорила, що можливо прийде і ніколи не приходила та не допомагала по догляду за племінником.
ОСОБА_3 намагався часто дзвонити своїй тітці ОСОБА_2 , щоб поспілкуватися з рідною людиною, отримати підтримку, розмови були не тривалі, а інколи відповідачка взагалі не відповідала на телефонні дзвінки. Позивачка зазначає, що вона здійснила поховання ОСОБА_3 , оплатила ритуальні послуги та встановлення надгробного пам`ятника. 
Вважає, що відповідач має бути усунена від спадкування за законом, як особа, що ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані.
На підставі наведеного, ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким усунути від права на спадкування за законом ОСОБА_2 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 10 січня 2025 року в задоволенні позову – відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Драбівського районного суду Черкаської області від 05.07.2024 у справі №692/746/24, провадження 2-з/692/3/24.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що згідно медичної документації встановлено, що ОСОБА_3 не перебував у безпорадному стані, хоча і мав певні захворювання, але їх характер та перебіг хвороби не призвів до обмеження його у самообслуговуванні, останній мав можливість самостійно приготувати їжу або сходити до кафе, відвідувати необхідні місця, виконувати догляд за собою, лише потребував моральної підтримки, тому відсутні підстави для усунення відповідачки від права на спадкування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 13 лютого 2025  року, представник ОСОБА_1 – адвокат Брус С.М., вважаючи оскаржуване рішення незаконним, прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставин справи, з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права,  просив суд апеляційної інстанції скасувати  рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 10 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовільнити повністю.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Обгрунтування апеляційної скарги аналогічне обгрунтуванню позовної заяви, крім того, вказує, що безпорадний стан ОСОБА_3 підтверджується госпіталізацією на стаціонарне лікування, медичною карткою стаціонарного хворого №3394 та протоколом (карткою) патологоанатомічного дослідження №15 від 04.11.2025, в яких встановлено основні захворювання, ускладнення, супутні захворювання – ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний та постінфарктний коронакардіосклероз, що ускладнилось розвитком гострої серцево-судинної недостатності.
Зважаючи на тяжкий стан здоров`я двоюрідного племінника, відсутність близьких родичів, крім позивачки, які могли б опікуватись ним, догляд за племінником здійснювала виключно апелянт.
       Вказує, що відповідач відмовлялась від надання будь-якої допомоги та догляду за ОСОБА_3 , що змушувало позивачку здійснювати це самостійно.
       Суттєвою обставиною є також те, що усі питання з приводу організації поховання ОСОБА_3 та оплати ритуальних послуг здійснювались виключно позивачем.
Вважає, що відповідач має бути усунута від права на спадкування за законом, як особа, що ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані.
Також не погоджується із висновками суду першої інстанції, що згідно витребуваної на запит суду медичної картки стаціонарного хворого №3394 ОСОБА_3 , яка містить результати обстеження його лікарями, не встановлено перебування даної особи в безпорадному стані.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 19 березня 2025 року, представник ОСОБА_2 – адвокат Пух С.Л., вважаючи рішення суду першої інстанції законним, обгрунтованим, таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування, а доводи апеляційної скарги не містять жодних доказів чи аргументів, які могли б його ставити під сумнів, просила суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 10 січня 2025 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи 

       Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Драбів Золотоніського району Черкаської області. 
Згідно довідки КНП «Драбівська багатопрофільна лікарня» Драбівської селищної ради від 04.11.2023 причиною смерті ОСОБА_3 є ішемічна хвороба серця. 
З свідоцтва про народження ОСОБА_3 вбачається, що його матір`ю є ОСОБА_4 . 
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про її смерть. 
За життя ОСОБА_4 була особою з інвалідністю І групи та потребувала постійного стороннього догляду, проживала разом з сином ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , про що свідчать відповідні довідки, які додані до позовної заяви. 
Після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишилось спадкове майно у вигляді двох земельних ділянок та квартири, інформація про які міститься у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.11.2020 № 219418167, від 25.06.2018 № 128811477, від 07.08.2020 № 21941867. 
З витребуваної судом інформації з Драбівської державної нотаріальної контори відомо, що після смерті ОСОБА_3 з заявами про прийняття спадщини звернулися дві особи: ОСОБА_2 , яка є його рідною тіткою та відноситься до 3-ї черги спадкоємців за законом, та ОСОБА_1 , яка є двоюрідною тіткою померлого, яка відноситься до 5-ї черги спадкоємців за законом.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду  від 15 березня 2023 року у справі № 202/7582/18 (провадження № 61-1706св23)).
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Згідно з частинами першою–третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.  Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.  Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Звертаючись до суду із позовом,  ОСОБА_1  просила усунути  ОСОБА_2  від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .
У частині третій статті 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
Згідно з частиною п`ятою статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до положень Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Позбавлення особи права спадкувати – це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача.
Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15 (провадження № 61-5921св18), від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16 (провадження № 61-15926св18), від 18 липня 2018 року у справі № 390/1635/15 (провадження № 61-7243св18), на які посилалася заявник у касаційній скарзі, а також у постановах від 08 листопада 2018 року у справі № 521/20849/16 (провадження № 61-31024св18), від 18 грудня 2020 року у справі № 761/19573/15-ц (провадження № 61-5357св20), від 29 червня 2021 року у справі № 386/967/18 (провадження № 61-13926св20), від 10 жовтня 2024 року у справі № 733/728/22 (провадження № 61-16676св23).
У даній справі суд першої інстанції встановив, що позивач не надала належних, достатніх та безспірних доказів на підтвердження перебування спадкодавця у безпорадному стані та потребу у постійному сторонньому догляді саме від відповідачки, яка відмовлялась надавати цю допомогу.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що згідно медичної документації встановлено, що ОСОБА_3 не перебував у безпорадному стані, хоча і мав певні захворювання, але їх характер та перебіг хвороби не призвів до обмеження його у самообслуговуванні, останній мав можливість вибору самостійно приготувати їжу або сходити до кафе, відвідувати необхідні місця, виконувати догляд за собою, лише потребував моральної підтримки, тому відсутні передбачені законом підстави для усунення відповідачки від права на спадкування.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у даній справі, суд правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про те, що безпорадний стан ОСОБА_3 підтверджується госпіталізацією на стаціонарне лікування, медичною карткою стаціонарного хворого №3394 та протоколом (карткою) патологоанатомічного дослідження №15 від 04.11.2025, в яких встановлено основні захворювання, ускладнення, супутні захворювання – ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний та постінфарктний коронакардіосклероз, що ускладнилось розвитком гострої серцево-судинної недостатності, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки із наданих доказів, а саме медичної документації не встановлено, що ОСОБА_3 мав тяжкі захворювання, які потребували сторонньої допомоги, і, як вірно зазначено судом першої інстанції, наявна медична документація має для суду першочергове значення, оскільки складена фахівцями, робота яких спрямована на встановлення фізичного стану особи та її здоров`я.
Дана медична документація не свідчить про встановлення особі інвалідності та наявності тяжкої хвороби, що свідчить про безпорадний стан та тягне за собою потребу особи у сторонній допомозі.
Згідно показів свідків встановлено, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті матері проживав один, мав можливість забезпечувати свої базові потреби, зокрема, сходити до магазину, відвідувати інші необхідні місця та виконувати догляд за собою.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач відмовлялась від надання будь-якої допомоги пленіннику, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Доводи скаржника в апеляційній скарзі на те, що суттєвою обставиною є також те, що усі питання з приводу організації поховання ОСОБА_3 та оплати ритуальних послуг здійснювались виключно позивачем, також є безпідставними, оскільки дана обставина не є підставою для усунення від права на спадкування, проте, позивач не позбавлена права на компенсацію витрат, понесених нею на поховання та встановлення надгробного пам`ятника. 
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а фактично зводяться до незгоди сторони позивача із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 258,374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника   ОСОБА_1 - адвоката Бруса Сергія Миколайовича - залишити без задоволення. 
Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 10 січня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                        О.В. Карпенко

Судді                    О.М. Новіков
    
               Т.Л. Фетісова

/повний текст постанови суду виготовлений 17 липня 2025 року/