ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2025 року	Львів	Справа № 380/21573/24 пров. № А/857/13631/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Гінди О.М., Ніколіна В.В., 
при секретарі судового засідання:                     Прачук І.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці та Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року у справі №380/21573/24 за адміністративним позовом Фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, треті особи Головне управління ДПС у Львівській області, Головне управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування попередження (головуючий суддя першої інстанції Желік О.М., час ухвалення – 14.15 год., місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного тексту – 20.03.2025),-

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, треті особи Головне управління ДПС у Львівській області, Головне управління Національної поліції у Львівській області із вимогою визнати протиправним та скасувати попередження Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 11 липня 2024 року №3Х/ЛВ/ДПС-22211/13/25/PPO/3025406170.
Позовні вимоги  обґрунтовані тим, що відповідно до п. 2.2.20 акту фактичної перевірки «Додаткова інформація про факти, встановлені в ході перевірки», посадовими особами Головного управління ДПС в Львівській області зазначено наступне: «Згідно листа Національної поліції України (Львівське РУ поліції №2… (далі нерозбірливо)) встановлено факт використання праці ОСОБА_2 без оформлення трудових відносин у березні 2024 року».
На підставі рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу від 06.06.2024 року №3Х/ЛВ/ДПС-22211/13/25/PPO/ НОМЕР_1 щодо порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 законодавства про працю, відповідальність за яке передбачена абз.2 ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України, та у зв`язку з тим, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є платником єдиного податку ІІ групи, Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці 11 липня 2024 року було складено попередження №3Х/ЛВ/ДПС-22211/13/25/PPO/3025406170.
Вважає вищевказане попередження протиправним з огляду на те, що підставою для висновків про факт використання позивачем праці неоформленого працівника (працівника, з яким не укладено трудовий договір) слугували не факти, виявлені посадовими особами в ході здійснення безпосередньої перевірки, а припущення, що були викладені у листі Національної поліції України (Львівське РУ поліції №2) за березень 2024 року. Разом з тим, представник позивача звертає увагу, що станом на день проведення перевірки (27.05.2024) ОСОБА_2 трудові функції вже не здійснював у зв`язку з його звільненням, хоча у період з 26.03.2024 по 08.05.2024 був офіційно працевлаштованим.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано попередження Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 11 липня 2024 року №3Х/ЛВ/ДПС-22211/13/25/PPO/ НОМЕР_1 . Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1211  грн. 20 коп.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційна скарга подана відповідачем  Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, в якій зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам справи та доказам, на основі чого було зроблено помилкові висновки. 
Апелянт вказує на те, що під час оцінки судом доказів у вигляді пояснень, що були відібрані у гр. ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , необхідно було врахувати їх правовий статус - роботодавця та працівника - а також відносин, що склалися між ними. Адже правовий статус та існуючі правовідносини між сторонами прямо впливають на характер та достовірність пояснень, що надаються ними в органі національної поліції. Так, під час надання пояснень у роботодавця будуть виникати перестороги (побоювання) щодо можливого притягнення його до юридичної відповідальності у випадку надання правдивої інформації щодо тих чи інших обставин справи, зокрема й інформації щодо характеру правовідносин між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 протягом січня - березня 2024 року (до 26.03.2024).
Отже, пояснення роботодавця ОСОБА_1 від 27.03.2024 року не слід ототожнювати (надавати однакову правову оцінку) з поясненнями працівника ОСОБА_2 , адже в першого наявні відповідні упередження, перестороги та очевидні приватні інтереси, якими така особа і буде керуватись у першу чергу. Водночас у працівника ОСОБА_2 відсутні будь-які причини надавати неправдиві пояснення, адже навіть у випадку визнання допущення ФОП ОСОБА_1 порушення ст. 24 КЗпП України, у ОСОБА_2 не виникне права на грошову компенсацію тощо, адже чинним законодавством цього не передбачено.
Звертає увагу, що причиною відібрання пояснень у ОСОБА_2 слугувала заява щодо несплати ним аліментів, яка зареєстрована в ІПНП № 1191 від 13.03.2024. Отож в інтересах ОСОБА_2 було надання ним інформації щодо відсутності у нього джерел доходу, зокрема і неофіційних, задля зменшення розміру аліментів, що підлягали сплаті. Незважаючи на це, ОСОБА_2 надав інформацію щодо наявності в нього неофіційних джерел доходу, що дає підстави вважати, що такі пояснення є правдивими, а доказ - достовірним, адже відсутні мотиви надання ОСОБА_2 неправдивої щодо себе інформації задля заподіяння шкоди своїм приватним інтересам.
Додатково апелянт зазначає, що у поясненнях ОСОБА_1 від 27.03.2024 року відсутня будь-яка інформація щодо факту використання чи не використання ним праці ОСОБА_2 від січня до березня року (до 26.03.2024). У наданих Позивачем пояснень охоплюється лише період часу після офіційного працевлаштування ОСОБА_2 , тобто після 26.03.2024 року.
Таким чином, пояснення ОСОБА_1 від 27.03.2024 року не містять жодної інформації щодо спірного періоду, а тому не є належним доказом, а також не суперечать поясненням ОСОБА_2 від 18.03.2024, які такий спірний період охоплюють та можуть вважатися належним доказом. Позивач жодним чином не спростовував долучення до роботи ОСОБА_2 у березні 2024 року (а також раніше цього ж року) до моменту укладення з ним трудового договору.
З урахуванням наведеного просить скасувати рішення суд першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Також апеляційна скарга подана третьою особою Головним управлінням ДПС у Львівській області, в якій зазначає, що судом неповно та неправильно встановлено обставини справи та застосовано норми матеріального права.
Апелянт зазначає, що фактична перевірка позивача проведена відповідно до наказу Головного управління ДПС у Львівській області від 24.05.2025 № 2759-ПП «Про проведення фактичної перевірки» щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та відповідно до підпунктів 80.2.2, пункту дотримання порядку здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі свідоцтв про державну реєстрацію, виробництва та обігу підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору 80.2 статті 80 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755- VI (із змінами та доповненнями)».
Мета для проведення фактичної перевірки є дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі порядку ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, ведення касових операцій, наявності свідоцтв, ліцензій, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Виданню зазначеного вище наказу передував лист Національної Поліції України (Львівська РУ Поліції №           2, від. поліції №           1) вих. 11.04.2024№14494501-14, що і був фактичною підставою для проведення перевірки (отримана інформація щодо можливого допущеного порушення податкової дисципліни, що відповідає вимогам підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України).
Представник третьої особи, звертає увагу, що здійснення такого виду заходу контролю, як в спірній ситуації, було не правом ГУ ДПС у Львівській області, а його обов`язком, тому відсутність в наказі про призначення фактичної перевірки детальної інформації про підстави проведення фактичної перевірки не можуть ставити під сумнів легітимність заходу в цілому, якщо такий захід здійснювався на законній підставі, про що зазначено вище.
Матеріали фактичної перевірки Головним управлінням ДПС у Львівській області надіслано до Міжрегіонального управління, у зв`язку із чим листом від 06.06.2024 №ЗХ/3.1/8968-24 повідомлено Позивача, що у відповідності до пункту 2 Порядку № 509 отримання акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, є підставою для накладення штрафу.
Одночасно цим листом Міжрегіональним управлінням на адресу Позивача скеровано рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу від 06.06.2024 №ЗХ/ЛВ/ ДПС-22211/13/25/ НОМЕР_2 , яким ФОП ОСОБА_1 повідомлено, що розгляд справи про накладення штрафу відбудеться 11.07.2024. Вказаний лист надіслано на адресу позивача 07.06.2024.
Таким чином, 11.07.2024 уповноваженою посадовою особою Міжрегіонального управління, розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акта перевірки Головного управління ДПС у Львівській області від 27.05.2024 №22211/13/25/РРО/ НОМЕР_1 , керуючись статтею 259 КЗпП України, Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509, та на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України, та у зв`язку з тим, що ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку 2 групи, вирішено накласти на ФОП ОСОБА_1 попередження.
Також зазначає, що під час оцінки судом доказів у вигляді пояснень, що були відібрані у гр. ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , необхідно було врахувати їх правовий статус - роботодавця та працівника - а також відносин, що склалися між ними. Адже правовий статус та існуючі правовідносини між сторонами прямо впливають на характер та достовірність пояснень, що надаються ними в органі національної поліції.
З урахуванням наведеного просить рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Третя особа Головне управління Національної поліції у Львівській області скористалось правом  подання відзиву, у якому зазначає, що ГУНП у Львівській області вважає, що вказаним критеріям рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.03.2025 не відповідає, судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, обґрунтування прийнятого рішення не відповідає наявним у справі доказам, поданими сторонами, у зв`язку з чим вказане рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці та Головне управління ДПС у Львівській області підлягає задоволенню.
Відповідно до пп. 2 п. 6 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 р. №877, Національна поліція для виконання покладених завдань має право на отримання інформації, документів і матеріалів від підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності в установленому законодавством порядку.
Згідно зі ст. 41 («Оперативні підрозділи») КПК України під час досудового розслідування кримінальних правопорушень за письмовим дорученням слідчого поліцейські оперативних підрозділів Національної поліції України користуються повноваженнями слідчого, однак не мають права здійснювати процесуальні дії у кримінальному провадженні за власною ініціативою.
Питання щодо порядку тимчасового доступу до документів врегульовано гл. 15 («Тимчасовий доступ до речей і документів») КПК України, відповідно до положень якої тимчасовий доступ до документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді. При цьому ст. 165 («Виконання ухвали слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей і документів») КПК України передбачено, що особа, яка зазначена в ухвалі слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей і документів як їх володілець, зобов`язана надати тимчасовий доступ до вказаних в ухвалі речей і документів особі, зазначеній у відповідній ухвалі, тобто слідчому чи працівникові оперативного підрозділу, якщо він діє за дорученням слідчого.
Ураховуючи викладене, питання щодо правомірності направлення відповідних запитів на отримання інформації, документів і матеріалів, а також доступу до них може бути розглянуто в кожному конкретному випадку окремо.
Оскільки Національна поліція відноситься до правоохоронних, а не контролюючих органів, її працівники перевірок суб`єктів господарювання не проводять, а здійснюють виключно оперативно-розшукові заходи за оперативно-розшуковими справами, слідчі (розшукові) дії в кримінальних провадженнях стосовно посадових осіб таких суб`єктів, а також уживають заходів з метою виявлення та припинення адміністративних правопорушень.
В ході розгляду матеріалів встановлено, що ОСОБА_2 не працевлаштований, однак отримує грошову винагороду за виконання певного виду робіт у ФОП ОСОБА_1 , що могло свідчити про порушення трудового законодавства.
В результаті опрацювання вищезазначеної події, Львівське РУП № 2 ВнП №1 ГУНП у Львівській області листом №1449/45/01-22 від 11.04.2024 звернулось до ГУ ДПС у Львівській області для здійснення перевірки ФОП ОСОБА_1 , щодо можливих неправомірних дій зі сторони ФОП ОСОБА_1 , а саме використання праці неоформлених працівників, що може свідчити про ухилення від сплати податків.
Отже, на думку ГУНП у Львівській області, суд першої інстанції неповно та неправильно з`ясував обставини справи й ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Водночас аргументи, викладені в апеляційних скаргах Західного міжрегіонального управління Держпраці та Головного управління ДПС у Львівській області, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи відповідач апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив скаргу задовольнити, додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.
Представник позивача у судовому засіданні апеляційного розгляду проти апеляційних скарг заперечив, просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а додаткове рішення без змін.
Інші учасники в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі наказу Головного управління ДПС у Львівській області від 24.05.2025 №2759-ПП «Про проведення фактичної перевірки» посадовими особами Головного управління ДПС у Львівській області проведено фактичну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за адресою здійснення господарської діяльності: Львівська область, Львівський район, с.Мавковичі, щодо дотримання порядку здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі свідоцтв про державну реєстрацію, виробництва та обігу підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору.
За результатом проведення перевірки посадовими особами Головного управління ДПС у Львівській області складено акт фактичної перевірки №22211/13/25/РРО/ НОМЕР_1 від 27.05.2024, у пункті 2.2.20 якого зазначено, зокрема, таке: «Згідно листа Національної поліції України (Львівське РУ Поліції №2, від. поліції № 1) вих. 11.04.2024 №1449/45/01-14 та пояснень встановлено факт використання праці ОСОБА_2 без оформлення трудових відносин в березні 2024 року».
Згідно висновків акту перевірки ФОП ОСОБА_1 допущено порушення статті 24 Кодексу законів про працю України.
05.06.2024 Міжрегіональним управлінням отримано матеріали фактичної перевірки від Головного управління ДПС у Львівській області, у зв`язку із чим листом від 06.06.2024 №ЗХ/3.1/8968-24 повідомлено фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , що у відповідності до пункту 2 Порядку № 509 отримання акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, є підставою для накладення штрафу. Одночасно цим листом Міжрегіональним управлінням на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 скеровано рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу від 06.06.2024 №ЗХ/ЛВ/ ДПС-22211/13/25/ НОМЕР_1 , яким ФОП ОСОБА_1  повідомлено, що розгляд справи про накладення штрафу відбудеться 11.07.2024.
11.07.2024 уповноваженою посадовою особою Міжрегіонального управління, розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акта перевірки Головного управління ДПС у Львівській області від 27.05.2024 № 22211/13/25/РРО/ НОМЕР_1 , керуючись статтею 259 КЗпП України, Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509, та на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України, та у зв`язку з тим, що ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку 2 групи, вирішено накласти на ФОП ОСОБА_1 попередження.
Вважаючи протиправним застосоване до ФОП ОСОБА_1 попередження, останній звернувся до суду з метою його скасування.
Суд першої інстанції позов задовольнив, висновуючи про недоведеність вини ФОП ОСОБА_1 у інкримінованому йому порушенні абзацу другого частини другої статті 265 КзпП України, а також відсутність об`єктивно існуючих підстав для притягнення його до відповідальності у вигляді попередження.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними з огляду на наступне.
Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини врегульовано Кодексом законів про працю України (далі КзпП України; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
У відповідності до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно частини першої статті 24 КзПП України Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.
Частиною четвертою статті 24 КзПП України встановлено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідальність за порушення законодавства про працю передбачено статтею 265 КзпП України.
Відповідно до частини першої статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Частиною другою статті 265 КЗпП України передбачено, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої-третьої груп, застосовується попередження.
Згідно частини четвертої статті 265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким порядком є Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі Порядок №509).
У відповідності до абзацу сьомого пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються на підставі: акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Аналіз наведених норм Кодексу законів про працю України дає підстави зробити висновок про те, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 червня 2020 року у справі №815/5427/17, від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18, у справі № 1840/2507/18, у справі № 824/896/18-а, від 03 березня 2020 року у справі №1540/3913/18, від 27 червня 2024 року у справі №380/761/20, від 17 вересня 2024 року у справі № 460/13803/21.
Водночас працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Вчинення фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є порушенням законодавства про працю та має наслідком застосування до такої особи відповідальності у вигляді штрафу (або ж попередження) відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.
За змістом норм пункту 80.10 статті 80, пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України (далі ПК України), якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати такої перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
Висновки, щодо застосування зазначених положень, а також стосовно того, що акт перевірки є документом, що підтверджує факт її проведення, викладені у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі №380/1116/20, від 21 квітня 2021 року у справі №260/586/20.
Відповідальність за порушення законодавства про працю, у тому числі для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу чи попередження, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 КзпП України.
Повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами-підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належать податковому органу відповідно до закону.
Водночас, повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 Кодексу законів про працю України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 (далі Положення №96).
Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.
На цій підставі суд зазначає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки і надання останнього Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, то Держпраця відповідно до закону наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством.
Як уже зазначалось вище, Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці на підставі акту фактичної перевірки Головного управління ДПС у Львівській області №22211/13/25/РРО/3025406170 від 27.05.2024 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 застосовано відповідальність у вигляді попередження.
Вказаним актом перевірки встановлено, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 допущено використання праці ОСОБА_2 без оформлення трудових відносин в березні 2024 року.
Судом вірно встановлено, що єдиною обставиною, яка слугувала підставою для висновку відповідача про те, що фізичною особою-підприємцем здійснено допущення до роботи працівника  без оформлення трудового договору був лист Головного управління Національної поліції у Львівській області 1449/45/01-14 від 11.04.2024, до якого долучено пояснення ОСОБА_2 від 18.03.2024.
Відповідно до наказу Головного управління ДПС у Львівській області від 24.05.2025 №2759-ПП «Про проведення фактичної перевірки», таким вирішено провести фактичну перевірку столярного цеху ФОП ОСОБА_1 за адресою: Львівська область, Львівський район, с. Мавковичі.
Метою проведення перевірки було, серед іншого, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору.
При цьому у відповідності до вищезазначеного наказу, таким вирішено провести перевірку діяльності роботодавця за період його діяльності саме з 24.05.2024.
На момент проведення фактичної перевірки (тобто 27.05.2024) посадовими особами Головного управління ДПС у Львівській області не встановлено факту допущення позивачем до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору.
Вказане підтверджується й самим актом фактичної перевірки №22211/13/25/РРО/ НОМЕР_1 від 27.05.2024, в якому відсутні будь-які відомості про роботу ОСОБА_2 на виробництві у позивача, оскільки станом на 27.05.2024 останнього вже було звільнено з займаної ним посади.
З матеріалів справи також слідує, що ОСОБА_2 в період з 26.03.2024 по 08.05.2024 був офіційно працевлаштований у позивача, що підтверджується його заявою від 26.03.2024 про прийняття на роботу; наказом №5 від 26.03.2024 про прийняття ОСОБА_2 з 27.03.2024 на постійну роботу на посаду столяра з випробувальним терміном строком 3 місяці на підставі його заяви; трудовим договором від 26.03.2024; повідомленням ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про прийняття працівника на роботу; відміткою у трудовій книжці ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 про прийняття про прийняття на посаду столяра у ФОП ОСОБА_1 ; наказом №2 про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади на підставі п.7 ст. 40 КЗпП України від 08.05.2024.
Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обставини притягнення ФОП ОСОБА_1 до відповідальності у вигляді попередження за порушення ним абзацу другого частини другої статті 265 КзпП України не доведені належним чином.
Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що дослідивши матеріали проведення фактичної перевірки позивача, які містять пояснення ОСОБА_2 від 18.03.2024, суд встановив, що ОСОБА_2 підтвердив, зокрема, неофіційне працевлаштування у ФОП ОСОБА_1 у період з січня 2024 року по 18.03.2024.
Однак, вказаний проміжок часу не охоплюється часовими рамками проведення фактичної перевірки, встановленими наказом Головного управління ДПС у Львівській області від 24.05.2025 №2759-ПП, оскільки таку, як вже згадано судом вище, вирішено проводити за період діяльності позивача саме з 24.05.2025.
Відтак, посадові особи Головного управління ДПС у Львівській області, взявши до уваги пояснення ОСОБА_2 від 18.03.2024 при здійсненні перевірки діяльності ФОП ОСОБА_1 з 24.05.2025, вийшли за межі такої фактичної перевірки, визначивши порушення останнім норм КзпП України.
Апелянт зазначає, що  під час оцінки судом доказів у вигляді пояснень, що були відібрані у гр. ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , необхідно було врахувати їх правовий статус - роботодавця та працівника - а також відносин, що склалися між ними, олнак апеляційний суд вважає такі необґрунтованими з урахуванням наведених  вище висновків суду.
Крім цього, з самого Акту фактичної перевірки, підставою для висновків про факт використання ФОП ОСОБА_1 праці неоформленого працівника (працівника, з яким не укладено трудовий договір) слугували не факти, виявлені посадовими особами в ході здійснення безпосередньої перевірки, а припущення, що були викладені у листі Національної поліції України (Львівське РУ поліції №2), яка не є контролюючим органом.
Покладення в основу Акту фактичної перевірки припущень, що були викладені у листі Національної поліції України (Львівське РУ поліції №2) за березень 2024 року, замість безпосереднього встановлення фактів порушень,  не модна вважати виконанням вимог щодо повного, об`єктивного і неупередженого здійснення державного нагляду (контролю).
Саме контролюючий орган в особі ГУ ДПС у Львівській області, під час здійснення фактичної перевірки в межах наданої компетенції, повинен був перевірити і з`ясувати усі обставини, які охоплювались предметом перевірки, зокрема, в частині факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а також підтвердити належними та допустимими доказами вказану обставину.
Разом з цим, до Акту фактичної перевірки не надано жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження порушення ФОП ОСОБА_1 трудового законодавства. Уповноважені особи ГУ ДПС у Львівській області обмежились лише припущеннями Національної поліції України.
Як видно з матеріалів позовної заяви, на стадії розгляду справи про притягнення позивача до відповідальності, позивачем подавались пояснення з приводу акту перевірки Головного управління ДПС у Львівській області від 27.05.2024 (отримані Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці 02.07.2024) із зазначенням всіх обставин, пов`язаних з працевлаштуванням ОСОБА_2 . Однак, вказані пояснення позивача було залишено поза увагою відповідача.
Також є вірним покликання суду першої інстанції на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 28 квітня 2020 року у справі №420/3197/19, від 21 серпня 2020 року у справі №822/1037/18, від 25 лютого 2022 року у справі №420/7851/19, в яких вказано, що відомості, викладені в акті перевірки податкового органу, підлягають перевірці та оцінці на підставі наявних доказів під час розгляду справи управлінням Держпраці. Це свідчить, що викладені в акті перевірки відомості не є беззаперечним доказом вини особи у порушенні вимог законодавства про працю, а підлягають перевірці.
Таким чином, з урахуванням  наведених вище обставин справи  та норм чинного законодавства, суд першої інстанції вірно висновував про недоведеність вини ФОП ОСОБА_1 у інкримінованому йому порушенні абзацу другого частини другої статті 265 КзпП України, а також про відсутність об`єктивно існуючих підстав для притягнення ФОП ОСОБА_1 до відповідальності у вигляді попередження.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що попередження Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 11 липня 2024 року №3Х/ЛВ/ДПС-22211/13/25/PPO/3025406170 вказаним вище критеріям не відповідають, тому є протиправними та підлягають скасуванню, а адміністративний позов задоволенню з наведених вище підстав.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають          
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці та Головного управління ДПС у Львівській області - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року у справі №380/21573/24 - без  змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін	
Повний текст постанови складено 01.07.2025 у зв`язку із перебуванням головуючого судді Матковської З.М. у черговій щорічній відпустці з 16.06.2025 по 29.06.2025 включно; суддів Гінди О.М. та Ніколіна В.В. у черговій щорічній відпустці з 17.06.2025 по 30.06.2025 включно.