20.08.25
22-ц/812/1496/25
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2025 року м. Миколаїв 
       
справа №490/746/18
провадження №22-ц/812/1496/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Чистою В. В.,
за участі позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Черенкової Н. П. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним,
В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовував наступним.
Позивач вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати  ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на її майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Єдиним спадкоємцем  ОСОБА_3  за законом є позивач – її син. Заповіту мати не залишила. 
16 січня 2018 року під час поховання матері він дізнався від ОСОБА_2 , що вказана вище квартира належить їй на підставі договору довічного утримання від 25 червня 2015 року.
Позивач зазначав, що його мати не потребувала стороннього догляду, він протягом всього життя допомагав їй матеріально та підтримував морально, у них був тісний зв`язок. Він ні разу не бачив, щоб їй допомагала стороння особа, і вона за життя йому нічого не розповідала про договір довічного утримання, про сторонню допомогу, про ОСОБА_2 . Мати зловживала алкогольними напоями, могла пити по декілька днів і навіть тижнів. Пила вона одна або з подружками, в тому числі і з матір`ю ОСОБА_2 .
На думку позивача, ОСОБА_2 та її мати скористалися хворобою його матері, її станом алкогольного сп`яніння та незаконно уклали договір довічного утримання.
Посилаючись на викладене та норми ст.225 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 25 червня 2015 року, укладений між  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т. Л.
У квітні 2025 року позивач звертався до суду з заявою про зміну підстави позову на статтю 233 ЦК України.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 травня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для подання заяви відмовлено, вказана заява залишена без розгляду.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
       
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що його мати ОСОБА_4 на час укладення оспорюваного договору не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що він єдиний спадкоємець після смерті його матері ОСОБА_3 , який дбав про неї, допомагав та підтримував її за життя. Його мати зловживала алкогольними напоями, хворіла і була людиною зі складним характером. Відповідач скористалася цим і уклала з нею договір довічного утримання. На думку позивача мати підписала договір, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння і під впливом тиску та тяжких життєвих обставин: хвороб та потреби у грошах. 
В судовому засіданні відповідачка надала пояснення, що вона не здійснювала догляд за матір`ю, не допомагала їй та не сплачувала їй кошти, які передбачені договором довічного утримання. Відповідачка лише сплачувала комунальні платежі за квартиру, надаючи кошти безпосередньо його матері. 
Перебування матері у стані алкогольного сп`яніння під час підписання договору довічного утримання позивач хотів довести висновком судової почеркознавчої експертизи, але судом першої інстанції йому було незаконно відмовлено у її проведенні з посиланням на зловживання ним процесуальними правами.
Позивач зазначав, що не зловживав процесуальними правами, а не мав змоги оплатити витрати з проведення експертизи.
Також позивач вказував на те, що суд першої інстанції порушив його право на справедливий суд, бо позбавив його можливості змінити підстави позову через недотримання строків подання такої заяви.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

25 червня 2015 року ОСОБА_3 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) уклали договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Боненко Т. Л., за умовами якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_2 зобов`язалася надавати відчужувачу довічно матеріальне щомісячне забезпечення у сумі 200 грн. Утримання (догляд) визначене сторонами у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваній квартирі. Будь-яким іншим способом на розсуд сторін.
Згідно з пунктом 4.1 договору сторонам був роз`яснений зміст ст.215-236 ЦК України щодо недійсності правочинів, правові наслідки визнання угод недійсними тощо. 
Вказана вище квартира належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 жовтня 2011 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О. П. та зареєстрований в реєстрі за №2552.
25 червня 2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 січня 2018 року №112024022.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 18.01.2018 та лікарське свідоцтво про смерть.
18 січня 2018 року ОСОБА_1  подав приватному нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіній О. Г. заяву про прийняття спадщини після смерті матері  ОСОБА_3 .
Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_5 (син позивача) зазначив, що його бабуся ОСОБА_3 зловживала алкоголем та мала подруг, які їй у цьому сприяли. Він приходив навідати її один раз на тиждень, однак, бабуся була майже завжди в алкогольному сп`янінні, на умовляння рідних лікуватися, відмовлялася. На питання щодо того, хто ховав ОСОБА_3 , свідок вказав, що похованням бабусі займалася відповідачка, бо його та його батьків ніхто не повідомив завчасно.
Свідок ОСОБА_6 , яка є дружиною позивача, пояснила суду, що ОСОБА_3 разом з ОСОБА_7 , яка є матір`ю відповідачки та з якою свідок особисто знайома, постійно вживали алкоголь. Свідок разом з позивачем неодноразово розмовляли з ОСОБА_3 щодо її лікування від алкоголізму, однак безрезультатно. Також, ОСОБА_6 вказала, що ОСОБА_3 не потребувала стороннього догляду та могла сама за собою доглядати. Свідок з позивачем купували їй ліки, продукти, а матеріальну допомогу не надавали. На питання щодо того, хто ховав ОСОБА_3 свідок зазначила, що похованням ОСОБА_3 займалася відповідачка, бо остання повідомила працівникам моргу, що у ОСОБА_3 рідних немає. 
Свідок ОСОБА_8 зазначила, що позивач є її зятем та вказала, що ОСОБА_3 зловживала алкоголем, однак від лікування відмовлялася. 
Свідок ОСОБА_7 зазначила, що з ОСОБА_3 20 років були подругами. Позивач до своєї матері приходив рідко, а коли приходив, то знущався морально та фізично. ОСОБА_3 казала свідку, що син з невісткою її били, однак свідок особисто цього не бачила. Також, ОСОБА_7 вказала, що ОСОБА_3 не мала алкогольної залежності, а договір про довічне утримання сама запропонувала відповідачці укласти та просила нікому не повідомляти, якщо з нею щось станеться. Крім того, свідок вказала, що ОСОБА_3 мала проблеми зі шлунком, а ліки купувалися на кошти відповідачки. Також свідок пояснила, що похованням ОСОБА_3 займалася відповідачка, а позивач не пропонував допомогу з похованням.
Свідок ОСОБА_9 вказала, що була сусідкою ОСОБА_3 , знайома з останньою 1,5 роки. Її сина бачила 2 рази. Свідок пояснила, що вона знає про лист ОСОБА_3 , де вона вказала, що квартира сину не дістанеться, оскільки між ними були сварки та розбіжності. Також ОСОБА_9 зазначила, що у ОСОБА_3 був хворий шлунок, ліки купувала їй відповідачка. Крім того, свідок стверджувала, що ОСОБА_3 іноді вживали алкогольні напої, проте у сильному сп`янінні вона її не бачила. Також, зазначила, що ОСОБА_3 скаржилася на погане відношення до неї зі сторони сина та невістки, однак тілесних ушкоджень на тілі бабусі вона не бачила.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 19 вересня 2023 року за клопотанням позивача у справі призначалася судово-почеркознавча експертиза, на вирішення якої ставилися такі питання: 1) Чи виконано рукописний текст та підпис у договору довічного утримання від 25 червня 2015 року ОСОБА_3 ?; 2) Чи перебувала ОСОБА_3 , яка виконала рукописний текст у договорі довічного утримання від 25 червня 2015 року у незвичайному стані (зокрема стані алкогольного сп`яніння)? Проведення експертизи було доручено експертам Миколаївського філіалу Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.
18 жовтня 2023 року судовий експерт Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надіслав до суду клопотання про надання додаткових матеріалів та зразків.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 09 листопада 2023 року за клопотанням позивача витребувані документи, які на його думку, є необхідними для проведення експертизи.
З повідомлення Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 06 грудня 2023 року вбачається, що експертиза не була проведена через невиконання клопотання експерта про надання 10-15 вільних зразків підпису та 10-15 вільних зразків почерку ОСОБА_3 , оригіналу спірного договору, пенсійної справи, книги записів актів приватного нотаріуса Боненко Т. Л.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 28 жовтня 2024 року за клопотанням позивача у справі вдруге призначалася судово-почеркознавча експертиза з аналогічними питаннями, проведення якої доручалося експертам Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.
Експертиза не була проведена через неоплату її позивачем.
У травні 2025 року позивач повторно звертався до суду першої інстанції з клопотанням про проведення судово-почеркознавчої експертизи, але у Миколаївському науково-дослідному центрі МВС, посилаючись на те, що у вказаній установі вартість проведення експертизи є прийнятною для нього на відміну від попередньої установи.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 03 червня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повторне призначення судово-почеркознавчої експертизи відмовлено через зловживання процесуальними правами та порушення розумних строків тривалості судового провадження.
У суді апеляційної інстанції позивач знов заявив клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи з аналогічними питаннями, які заявляв в суді першої інстанції, вказуючи на те, що суд першої інстанції порушив його право на справедливий суд.
Протокольною ухвалою суду апеляційної інстанції позивачу було відмовлено у проведенні такої експертизи через те, що йому неодноразово в суді першої інстанції надавалася можливість проведення вказаної ним експертизи, якою він не скористався. 

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Стаття 745 ЦК України передбачає, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з нормами статті 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа.
Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Так, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд має призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц звертав увагу, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, необхідною обставиною є абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі №2-25/11, від 17 січня 2024 року у справі №301/920/15-ц.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Згідно з ст. 77, 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Положення статей 76, 102-113 ЦПК України визначають висновки експертів як один із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що його мати ОСОБА_4 на час укладення оспорюваного договору не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Досліджені судом докази свідчать, що позивач не довів належними доказами заявлених ним позовних вимог.
Посилання позивача на те, що його вимоги доводять показання свідків, є безпідставними, оскільки підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. З пояснень свідків такого не вбачається. До того ж визначення наявності такого стану на момент укладення правочину може бути встановлено саме висновком судово-психіатричної експертизи, яка проводиться за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Такого висновку позивачем суду не надавалося, клопотання про призначення такої експертизи позивачем або його представниками, які є адвокатами, не заявлялося.
Твердження позивача про те, що суд першої інстанції порушив його право на справедливий суд, бо позбавив його можливості змінити підстави позову через недотримання строків подання такої заяви, колегія суддів вважає помилковими. 
Згідно з ч.3 ст.49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Позивачем була подана заява про зміну підстав позову вже на стадії розгляду справи по суті, що протирічить викладеній вище нормі, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до розгляду його заяву.
За такого, викладені позивачем в апеляційній скарзі доводи незаконності рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення зміні або скасуванню не підлягає, оскільки є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                    О. В. Локтіонова

Судді                    Т. В. Крамаренко

                О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 25 серпня 2025 року.