ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 липня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/10417/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року в адміністративній справі №280/10417/24 (головуючий суддя першої інстанції - Новікова І.В.) за позовом ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 09.11.2024 року звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність відповідачів, що полягає у не включенні до складу її грошового забезпечення 30000 грн. додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2018, 2019, 2022 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки;
- зобов`язати відповідачів здійснити перерахунок грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2018, 2019, 2022 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням 30000 грн. додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у не включенні до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 30000,00 грн. додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2018, 2019, 2022 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2018, 2019, 2022 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням 30000,00 грн. додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - Військова частина НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про  відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Апелянт зазначає, що розрахунок грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки здійснюється, виходячи саме із щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, до яких додаткова винагорода на час воєнного стану не включається, оскільки додаткова винагорода, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року, не має регулярного та постійного характеру та виплачується на підставі наказів командирів (начальників) за наявності певних умов. Апелянт вважає, що станом на момент звільнення позивача будь-які винагороди, тим більше ті, що носять тимчасовий характер, також відносились до одноразових додаткових видів грошового забезпечення та відповідно не могли враховуватись при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні. Також відповідач вказує на те, що частиною 5 ст.122 КАС України чітко визначено строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, до якої і відноситься військова служба, тому застосування норм ст.233 КЗпП України у даному випадку є недоречним. Зазначає, що позивач проходила військову службу та звільнена з неї у запас відповідно до норм статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби. Відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цими позовними вимогами.
Позивач відзив на апеляційну скаргу не подала, що не перешкоджає розгляду справи.
Від представника позивача надійшла заява про врахування актуальної практики Верховного Суду щодо вирішення подібних правовідносин.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне. 
Позивач - ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 до 08.07.2022 року. 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.07.2022 року №44   ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 08.07.2022 року (а.с.14зв).
Крім того, судом  апеляційної  інстанції  встановлено, що  у  вказаному вище наказі №44 визначено:
- відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити грошову компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік, 2019 рік (довідка командира військової частини НОМЕР_3 від 16.06.2022 №5) та за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік;
- відповідно до Закону України «Про відпустки» виплатити грошову компенсацію за щорічну додаткову відпустку (як одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років) за 2018 рік терміном 10 діб, за 2019 рік терміном 10 діб, за 2020 рік терміном 10 діб, за 2021 рік терміном 10 діб та за 2022 рік терміном 10 діб;
- відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій за 2018 рік терміном 14 діб, за 2019 рік терміном 14 діб, за 2020 рік терміном 14 діб, за 2021 рік терміном 14 діб та за 2022 рік терміном 14 діб.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідачів щодо не включення до складу грошового забезпечення, з якого обраховано компенсацію невикористаних відпусток, додаткової винагороди передбаченої постановою КМУ від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», оскаржила такі дії до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції з посиланням на правову позицію Верховного Суду, зазначив, що відповідач - ВЧ НОМЕР_1 під час розрахунку позивачу сум компенсації за невикористані  додаткові відпустки  за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки мав обов`язок включити до складу грошового забезпечення, з якого розраховується відповідна компенсація, також і суму додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168.
Разом з тим суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги до ВЧ НОМЕР_2 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу здійснювалось ВЧ НОМЕР_1 , а тому саме ВЧ НОМЕР_1 має вчинити дії, спрямовані на перерахунок позивачу компенсації невикористаних відпусток. Також суд першої інстанції визнав передчасними та такими, що не підлягають вимоги про компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки такі питання вирішуються під час нарахування та виплати відповідних коштів, а у суду відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині будуть порушені.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
По – перше, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що позовні вимоги про перерахунок компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткових відпусток з урахуванням додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, заявлені за період з 2018 року по 2022 рік, проте вказана додаткова винагорода, порядок її нарахування та виплати запроваджені лише у 2022 році, з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а тому колегії суддів не зрозуміло - яким чином додаткова винагорода, яка запроваджена у 2022 році та виплачувалася позивачу з березня по червень 2022 року (згідно копій наказів, які долучені до матеріалів справи; а.с.12-14) має бути врахована при перерахунку компенсації за невикористані дні відпусток за 2018, 2019, 2020 та 2021 роки.

Крім  того, колегія суду звертає увагу, що при вирішенні спору суд першої інстанції, належним чином не дослідив питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та не надав належної оцінки доводам відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
На  вказану  обставину  посилався   відповідач  як  у  відзиві  на  позовну  заяву,  так  і  в  апеляційній  скарзі. 
З  цього  приводу  апеляційний  суд  зазначає  наступне.
Згідно із частинами першою та другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Позивач проходила військову службу в Збройних силах України, що відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є публічною службою.
За приписами частини 3 статті 122 КАС України такий строк, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, для визначення початку перебігу строку звернення потрібно виходити не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Відтак, необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого  законом  строку  від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить  про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Апеляційний суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. 
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі №340/1019/19).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.05.2021 року у справі №260/1893/19, відповідно до якої у даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. Таке законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Судом апеляційної інстанції встановлено і не заперечується сторонами, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.07.2022 року №44 ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 08.07.2022  року (а.с.14зв.). 
З тексту вказаного наказу вбачається, що при виключенні позивача зі списків особового складу військової частини, їй належить до виплати грошова компенсація за                30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік, 2019 рік (довідка командира військової частини НОМЕР_3 від 16.06.2022 №5) та за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік; грошова компенсація за щорічну додаткову відпустку (як одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років) за 2018 рік терміном 10 діб, за 2019 рік терміном 10 діб, за 2020 рік терміном 10 діб, за 2021 рік терміном 10 діб та за 2022 рік терміном 10 діб; грошова компенсація за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій за 2018 рік терміном 14 діб, за 2019 рік терміном 14 діб, за 2020 рік терміном 14 діб, за 2021 рік терміном 14 діб та за 2022 рік терміном 14 діб (а.с.14зв).
У позовній заяві зазначено, що у жовтні 2024 року представником позивача було подано адвокатський запит в інтересах ОСОБА_1 , відповідь на який надійшла 02.10.2024 року, а тому враховуючи положення ч.2 ст.233 КЗпП (в редакції Закону №2352-ІХ), позивачем не пропущено строк звернення до суду з цим позовом.
Разом з тим, апеляційний суд знов  звертає  увагу, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу 08.07.2022 року, що позивачем не заперечується. Кошти, які визначені у наказі від 08.07.2022 року №44, виплачені позивачу у липні-вересні 2022 року, що підтверджується виписками з банківських рахунків позивача (а.с.17).
Отже, з 08.07.2022 року (дата наказу про звільнення з військової служби) та з 13.09.2022 року  (дата останньої виплати  відповідачем коштів  у  зв`язку із  звільненням  позивача згідно банківських виписок) минув як  передбачений частиною 5 статті 122 КАС України місячний строк, так і передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Апеляційний суд зазначає, що в даному випадку позивач не перебувала у трудових відносинах з підприємством, установою чи організацією, а проходила саме публічну (військову) службу, порядок та умови проходження якої врегульовано спеціальним законодавством.
Посилання представника позивача на те, що положення статті 233 КЗпП України в частині що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, до внесення  змін 19.07.2022  року  повинні  застосовуватись  до  вказаних  правовідносин,  тобто без обмеження строку звернення до суду, апеляційний  суд  вважає  помилковим, оскільки процесуальні строки, яким є  і строк звернення до суду,  починає  відлік  від дати порушення прав, свобод чи інтересів  особи.
В даному випадку, позивач, отримавши  у липні-вересні 2022 року відповідні  кошти, які нараховані на виконання наказу ВЧ від 08.07.2022 року №44, та не погодившись із  розміром нарахованих  виплат, дізналась про порушення своїх прав та інтересів
Таким чином, позивач  під час отримання належних їй коштів, повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів з питань нарахування та виплати грошового забезпечення та його додаткових видів, якщо вважала такий розрахунок протиправним.
Строк звернення до суду з адміністративним позовом обчислюється з моменту реального, фактичного порушення права чи інтересу особи, про яке особа дізналась, або  повинна була дізнатись.
Таким чином, з дня отримання (13 вересня 2022  року) грошових  виплат у  розмірі, який  на  думку  позивача є  невірним,  позивач дізналась про порушення своїх прав, однак до суду із даним позовом звернулась лише 09.11.2024 року, тобто  майже через два  роки після  отримання належних їй коштів.
          
Судом першої інстанції вказаним обставинам належної оцінки не надано.
Позивач будь-яких поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним  адміністративним позовом не зазначила та в матеріалах справи докази поважності пропуску такого строку відсутні.
Відповідачем як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі зазначено, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом,  проте  такі  посилання відповідача  судом першої інстанції залишені без уваги.
Відповідно до частини 4 статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пунктом 8 частини першої  статті 240 КАС України  визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою   статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1  статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями  238,  240 цього  Кодексу.
Отже, судом першої інстанції рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, тому воно підлягає скасуванню із залишенням позову без розгляду.

Керуючись статтями 122-123, 240, 243, 250, 294, 308, 310, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року в адміністративній справі №280/10417/24 задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року в адміністративній справі №280/10417/24 скасувати.
Прийняти нове рішення.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.    

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко